Ан Фортие
Жулиета

Превод от английски: Елена Чизмарова, 2011

chitanka.info

Пролог

Твърдят, че съм умряла.

Пулсът ми изчезна и спрях да дишам. За света наистина бях мъртва. Някои казват, че съм изчезнала за три минути, други — за четири. Лично аз започвам да мисля, че да си мъртъв е въпрос на мнение.

Тъй като съм Жулиета, предполагам, че трябваше да го предвидя. Но страшно ми се искаше да повярвам, че този път старата печална история няма да се повтори. Този път, Ромео и аз щяхме да сме заедно завинаги и любовта ни нямаше да бъде отново заличена от мрачни векове на забрава и смърт.

Но човек не може да излъже Барда. И затова умрях точно както трябваше, когато репликите ми свършиха и паднах обратно в кладенеца на сътворението.

О, щастливо перо! Това е твоят лист.

Ето и мастилото, позволете ми да започна.

I.I.

„Пък аз боя се, че сме подранили.

Душата ми предчувства, че там горе,

звездите готвят ми неясна участ…“[1]

На Умберто му бяха нужни три дни, за да ме намери. Като се има предвид ловкостта ми в изкуството на изчезването, учудена съм, че въобще успя да ме открие. Но пък той беше единственият човек на света, който винаги успяваше да ме намери и да ме измъкне от кашата, когато се налагаше. „Тайната е тук“, казваше той, като потупваше носа си — този фин, чувствителен нос, чиито качества не бихте могли да изразите точно на английски, тъй като италианската анатомия направо настръхва от ограниченията на англосаксонската лексика.

Не знам от колко време стоеше и ме наблюдаваше от дъното на залата. Бях прекалено погълната от хлапетата на сцената и притеснена за репликите им, за да забележа нещо друго около мен преди спускането на завесата. Следобед, след репетицията някой беше затрил шишето с отровата. Поради липса на нещо по-добро, Ромео трябваше да се самоубие с бонбонки „Тик-так“.

— Но от тях получавам киселини — изхленчи момчето, отпуснало ръце настрани.

— Чудесно — отвърнах, като нагласих кадифеното кепе на упоритата му малка глава. — Това ще ти помогне да се вживееш в ролята.

Чак когато ме изкараха на сцената, за да ми благодарят за летните шекспирови спектакли, забелязах познатата фигура близо до изхода. Умберто ме наблюдаваше внимателно. Стегнат и красив в тъмен костюм и вратовръзка, той изпъкваше като самотна тръстика на цивилизацията сред блатото на първобитната тълпа. Винаги беше такъв. Откак се помнех, никога не го бях виждала небрежно облечен. За Умберто шортите и тениските бяха дрехи за мъже без никакви добродетели, дори без срам.

Докато вървях към него и се ръкувах с благодарните зрители, за момент ме спря директорът на лятната програма, който ме хвана за раменете и ме разтърси здраво — познаваше ме прекалено добре, за да се опита да ме прегърне.

— Чудесно работиш с децата, Джули! — похвали ме той. — Мога да разчитам на теб и следващата година, нали?

— Абсолютно — излъгах, като продължих напред. — Ще бъда тук.

Приближавайки Умберто, потърсих в очите му щастието, което обикновено струеше от тях, когато ме видеше отново след по-дълга раздяла. Тогава всичко в света изглеждаше наред. Но напразно! Нямаше дори и следа от усмивка. Внезапно осъзнах защо бе дошъл. Потънах безмълвно в обятията му и си пожелах, както безброй пъти преди, да имах силата да обръщам действителността наопаки като пясъчен часовник, така че животът да няма край, а да се превърне в постоянно подновявано пътуване през малка дупка в космоса.

— Не плачи, принцесо — прошепна той в косата ми. — На нея нямаше да й хареса. Не можем да живеем вечно. Тя беше на деветдесет и две години.

— Знам, но… — Отдръпнах се назад и си избърсах очите. — Джанис беше ли там?

— Как мислиш? — отвърна той, като отмести очи към тълпата родители и деца и се намръщи, за да прикрие чувствата си.

Едва сега, отблизо, забелязах, че изглеждаше измъчен и огорчен, сякаш последните няколко нощи бе пиянствал здраво, за да заспи. Това бе естествена реакция. Без леля Роза, какво ли щеше да стане с Умберто? Откак се помнех, двамата бяха свързани в необходимото партньорство на пари и мускули — тя играеше ексцентричната стара дама, а той — екзотичния иконом и, въпреки че непрестанно въртяха очи в знак на неодобрение (любим спорт в детството ми), очевидно никой от двамата никога не бе искал дори да опита да живее без другия.

Линкълнът беше паркиран дискретно зад ъгъла и никой не видя, как Умберто прибра вехтата ми раница в багажника, преди галантно да ми отвори задната врата.

— Искам да седна отпред. Моля те.

Той поклати глава неодобрително и отвори предната врата.

— Знаех си, че всичко ще се разпадне.

Но леля Роза никога не бе държала на официалностите. Да, Умберто бе неин служител, но винаги се бе отнасяла с него като с член от семейството. Той обаче никога не отвръщаше на жеста. Когато леля Роза му предлагаше да седне да вечеря с нас, той просто я поглеждаше развеселено, сякаш не можеше да се начуди защо тя продължаваше да го кани. Хранеше се в кухнята, винаги го бе правил и винаги щеше да го прави. Дори името на Христос, подхвърлено обвинително към него, не можеше да го убеди да седне да вечеря с нас.

Леля Роза определяше странността на Умберто като нещо типично европейско и се впускаше в лекция за тиранията, свободата и независимостта, която неизбежно завършваше с насочване на вилицата й към нас и категоричното решение:

— Ето затова няма да ходим на почивка в Европа. Особено в Италия. Край.

Лично аз бях убедена, че Умберто предпочиташе да се храни сам, тъй като считаше собствената си компания за много по-приятна от това, което ние можехме да му предложим. Седеше си в кухнята, слушаше любимите си опери и се наслаждаваше на вино и идеално узряло сирене „Пармезан“, докато ние — леля Роза, сестра ми Джанис и аз — се разправяхме и мръзнехме в официалната трапезария. Ако имах възможност, и аз щях да прекарвам всяка минута в кухнята.

Вечерта, докато пътувахме към огряната от луната долина Шенандоа, Умберто ми разказа за последните часове на леля Роза. Починала спокойно, в съня си, след като цяла вечер слушала любимата си музика, една вехта плоча след друга. След като последните ноти затихнали, станала и отворила френските прозорци към градината. Вероятно е искала да усети уханието на жасмина за последен път. Докато стояла там със затворени очи, дългата дантелена завеса се увила около слабото й тяло безшумно, сякаш вече била призрак.

— Правилно ли постъпих? — попитала Умберто.

— Разбира се — дипломатично отговорил той.

Беше вече полунощ, когато подкарахме по частния път на леля Роза. Умберто ме бе предупредил, че близначката ми Джанис бе пристигнала от Флорида следобед, въоръжена с калкулатор и бутилка шампанско. Това обаче не обясняваше втората спортна кола, паркирана точно пред входа.

— Леле, леле — изсумтях, като си грабнах раницата от багажника, преди Умберто да успее да я вземе. — Джан е работила до късно тази вечер.

— Да — кимна Умберто, като оправи сакото си по начина, по който се наглася бронирана жилетка преди битка. — Доста е заета през последните няколко часа.

Веднага щом влязохме в къщата на леля Роза, разбрах какво имаше предвид. Всички големи портрети в коридора бяха свалени и сега стояха с гръб към стената като осъдени на смърт, очакващи да ги разстрелят. Голямата ваза от венецианско стъкло, която винаги бе украсявала кръглата масичка под полилея, вече бе изчезнала.

— Хей! — извиках, обзета от ярост, каквато не бях изпитвала от последното си посещение тук. — Има ли някой жив?

Гласът ми отекна в тихата къща, но след като шумът замря, чух тичане в коридора на горния етаж. Но въпреки виновната й забързаност, сестра ми се появи по обичайния си бавен начин на широкото стълбище. Прилепналата й рокля подчертаваше щедрите й извивки повече, отколкото ако не бе облякла абсолютно нищо. Тя се закова на място, сякаш позираше за световната преса, отметна назад дългата си коса и се усмихна самодоволно. Едва тогава забелязах мъжа на тази седмица, който пристъпи на пръсти зад нея и метна на раменете й шал в интерес на общоприетото благоприличие.

— Я гледай — каза тя с глас сладък като захар. — Девственицата е още жива.

— Съжалявам, че те разочаровах — изсумтях, като безцеремонно метнах раницата си на пода. — Мога ли да ти помогна да опразниш къщата от ценни предмети или предпочиташ да работиш сама?

Смехът на Джанис напомняше на вятърни звънчета, окачени на терасата на съседа ти, за да те дразнят.

— Това е Арчи — уведоми ме тя по обичайния си делови начин. — Той ще ни даде двайсет бона за всички тези вехтории.

— Колко щедро от негова страна. Очевидно си пада по боклуците.

Джанис ме изгледа вбесено, но бързо се усети. Знаеше много добре, че не ми пука за мнението й, а гневът й само ме забавляваше.

Бях родена четири минути преди нея. Независимо какво правеше или казваше, винаги щях да съм четири минути по-голяма. Ако й кажеха, че по тази причина щях да умра точно четири минути преди нея, сигурна съм, че щеше да очаква минутите с ентусиазма на дете, чакащо дядо Коледа. Според нея, тя беше свръхзвуковият заек, а аз — влачещата се костенурка. Побесняваше при мисълта, че можеше да обикаля в кръг около мен колкото си иска, но никога нямаше да ме настигне.

— Е — каза Арчи, като погледна отворената врата, — аз ще тръгвам. Жена ми е дежурна довечера. Радвам се, че се запознахме, Джулс. Продължавай добрите си дела. Прави мир, а не любов и всичко друго такова.

Не се ръкувах с него.

— Звучиш като зает човек — отвърнах лаконично.

Джанис му махна мило и той се отдалечи. Веднага щом вратата на колата му се затръшна, ангелското й личице се превърна в дяволско.

— Не смей да ме гледаш по този начин! — извика тя. — Опитвам се да изкараме малко пари. Ти също не печелиш нищо, нали?

— Справям се чудесно — излъгах бързо. — А и нямам твоите разходи — кимнах към последните й придобивки, изпъкващи очебийно под прилепналата рокля. — Кажи ми, Джанис, как вкарват всичко това вътре? През пъпа ли?

— Кажи ми, Джули — изимитира ме тя, — какво е да нямаш нищичко там?

— Извинете ме, дами — обади се Умберто, като се намеси любезно в разправията, както бе правил много пъти досега. — Мога ли да предложа да изиграем тази мила семейна сценка в библиотеката?

Едва настигнахме Джанис. Заварихме я вече настанена в любимото кресло на леля Роза и сложила чаша джин с тоник върху възглавницата с лова на лисици, която бях избродирала в гимназията, докато сестра ми си търсеше поредната жертва.

— Какво? — попита тя, като ни погледна с неприкрита омраза. — Не мислиш ли, че е оставила половината пиячка на мен?

Беше типично за нея да търси схватка над нечий труп. Обърнах й гръб и отидох до френските прозорци. Любимите цветя в теракотените вази на леля Роза стояха безмълвно навън на терасата, свели увехнали главички. Необичайна гледка — бяха като редица опечалени. Умберто винаги бе поддържал градината в идеален ред, но вероятно вече не намираше удоволствие в работата си, лишен от работодателя си и благодарната си публика.

— Изненадана съм — каза Джанис, като разклати чашата с питието си, — че си още тук, Бърти. Ако бях на твое място, вече щях да съм във Вегас със семейното сребро.

Умберто не отговори. Беше спрял да говори с Джанис още преди години. Само ме погледна и каза:

— Погребението е утре.

— Не мога да повярвам — изсумтя Джанис, — планирал си всичко без да ни питаш.

— Тя така искаше.

— Трябва ли да знаем още нещо? — попита тя, като се надигна от креслото и оправи роклята си. — Предполагам, че все пак ще си получим дяловете, нали? Не се е влюбила в някоя откачена фондация за защита на животните или нещо подобно?

— Имаш ли нещо против? — прекъснах я рязко.

За момент Джанис изглеждаше едва ли не засрамена, но после сви рамене и се протегна към бутилката с джин.

Дори не си направих труда да я погледна, докато се правеше на пияна и повдигаше безукорно изскубаните си вежди, уж изненадана, че е изпила толкова много. Слънцето се спускаше зад хоризонта и скоро Джанис щеше да се отпусне в шезлонга и да остави всички проблеми на другите.

Такава си беше откак я помнех. Когато бяхме малки, леля Роза се смееше весело и възкликваше: „Това момиче може да измъкне ядене дори от къщичката на баба Яга“. Сякаш лакомията на сестра ми бе нещо, с което да се гордеем! Но пък леля Роза стоеше на върха на хранителната верига и, за разлика от мен, нямаше от какво да се страхува. Джанис винаги успяваше да намери тайните ми запаси от бонбони, независимо къде ги криех, а великденските утрини в семейството ни бяха кратки, брутални и гадни. Неизбежно приключваха с упреците на Умберто към сестра ми, която бе откраднала моя дял от великденските яйца. Джанис, скрита под леглото и омазана с шоколад, съскаше проклето, че той не й е баща и няма право да й нарежда как да постъпва.

По-късно, любовта й към шоколада се изпари, но сестра ми си намери идеален заместител. Алкохолът. Пренебрегвайки здравия разум и добрите маниери, тя се наслаждаваше на всяка бутилка, докато изгубеше съзнание.

Вбесяващото бе, че не й личеше. Кожата й упорито отказваше да издаде тайните й. Беше гладка като глазурата на сватбена торта, а чертите й — деликатно оформени като малки марципанени цветчета и плодове в ръцете на майстор сладкар. Нито джинът, нито кафето или срамът и съжалението можаха да пропукат лъскавата фасада. Струваше ми се, че Джанис притежаваше собствен извор на живот и всяка сутрин се събуждаше обновена и освежена. Не остаряваше и с един ден, не надебеляваше и с килограм, а все още изпитваше див глад към света.

За съжаление, не бяхме еднояйчни близнаци. Джанис беше мургава и пищна, а аз — бледа и резервирана. Разбира се, бяхме създадени на същия конвейер, със същите пропорции, но очевидно тя бе изпробвана и одобрена от няколко компетентни техници с щедри задници и широки усмивки, а аз се бях промъкнала през пролуките без да ми обърнат никакво внимание. Струваше ми се, че някой бе забравил да натисне моя бутон. Чудех се какъв ли точно бе той и дали можех да го намеря и да го натисна сама, за да освободя латентната си красота. Сега, на двайсет и пет години, вече не вярвах, че тя ме очаква някъде скрита. Дори се съмнявах, че бутонът въобще съществува.

Погребахме леля Роза в проливен дъжд, а и не бих казала, че исках нещо по-различно. За първи път, околната среда отговаряше на настроението ми. Гробището изглеждаше мрачно и тъжно, точно както се чувствах. Единственият човек, който не приличаше на удавен плъх в края на церемонията, бе Джанис, издокарана с ботуши с десетсантиметрови токове и черна шапка с размера на сателитна чиния. В пълна противоположност на нея, аз носех онова, което тя наричаше презрително „тоалета на Атила“. Ако ботушите и деколтето на Джанис казваха „Ела при мен, сладурче“, моите груби обувки и закопчаната догоре рокля изпращаха съобщението „Разкарай се!“.

Около гроба стояха само няколко човека — очевидно леля Роза бе искала това. Единствено господин Трибиани, семейният ни адвокат, остана да поговори с нас. Джанис и аз не се бяхме запознавали с него преди, но леля ни бе говорила за него често и с толкова любов, че горкият човечец можеше само да ни разочарова.

— Чух, че си пацифистка — обърна се той към мен, докато излизахме заедно от гробището.

— Джулс обича битките — намеси се Джанис, застанала помежду ни, без да обръща внимание на факта, че от периферията на шапката й върху нас се стичаше вода. — И страшно си пада да замеря хората с разни неща. Чу ли какво направи на малката русалка…

— Достатъчно — прекъснах я, като се опитах да намеря сухо ъгълче в носната си кърпа, за да си издухам носа за последен път.

— О, не бъди толкова скромна! Беше на първа страница!

— Чух, че твоят бизнес върви добре — обърна се господин Трибиани към Джанис, като се опита да се усмихне. — Сигурно е сериозно предизвикателство да правиш всички щастливи?

— Щастливи? Пфу! — изсъска Джанис и ловко прескочи локвата. — Щастието е най-сериозната заплаха за бизнеса ми. Всичко е в мечтите. В неудовлетвореността. Във фантазиите, които никога не се осъществяват. В мъжете, които не съществуват. В жените, които не можеш да притежаваш. Там са парите. Среща, след среща, след среща. Не се тревожи, има си чаровен принц за всекиго, да, дори за теб, грозна краво, просто бъди търпелива и продължавай да плащаш.

Джанис не спря да дрънка, но аз спрях да я слушам. Страхотната ирония бе в това, че сестра ми беше в „младоженския“ бизнес, а тя самата бе най-неромантичната личност на света. Флиртуваше упорито, но гледаше на мъжете като на електрически инструменти, които включваш, когато имаш нужда от тях, и изключваш, веднага щом си свършат работата.

Странно, но още когато бяхме малки, Джанис вечно подреждаше всичко по двойки. Две мечета, две възглавници, две четки за коса. Дори в дните, когато се карахме ожесточено, слагаше двете ни кукли една до друга нощем, понякога дори прегърнати. Може би не е чудно, че си избра кариера в сватосването, но винаги ми беше странно да я слушам как говори за работата си. Да, беше си истински Ной относно събирането по двойки, но за разлика от стареца, отдавна бе забравила защо го правеше.

Трудно е да се каже кога се промениха нещата. В даден момент в гимназията тя се натовари с мисията да разбива всяка моя любовна мечта. Сменяше гаджетата си като бельо и изпитваше перверзно удоволствие да ме отвращава като описваше всеки и всичко с обидни епитети, които ме караха да се чудя защо въобще жените се занимаваха с мъже.

— Е — каза ми тя, докато навиваше косата ми на розови ролки преди абитуриентския бал, — това е последният ти шанс.

Погледнах я в огледалото, озадачена от ултиматума й, но не можах да отговоря, тъй като маската от зелена кал бе сковала лицето ми.

— Нали разбираш — продължи тя, като се намръщи нетърпеливо, — последният ти шанс да се освободиш от девствеността. Абитуриентският бал е точно за това. Защо мислиш, че момчетата се докарват? Защото обичат да танцуват? Моля те! — изсумтя тя, като погледна в огледалото, за да провери как напредва с прическата ми. — Ако не го направиш на бала, значи си заклета девственица, а никой не харесва такива.

На следващата сутрин се оплаках от болки в стомаха, които се усилиха с приближаването на часа на бала. Накрая, леля Роза се обади на съседите и им съобщи, че синът им трябва да си намери друга мадама за вечерта. Междувременно, някакъв спортист на име Трой взе Джанис и двамата изчезнаха със свистене на гумите.

След като слуша стоновете ми цял следобед, леля Роза започна да настоява да отидем в спешното отделение, уплашена, че може да ми се е спукал апендиксът. Умберто я успокои, уверявайки я, че щом нямам температура, значи не е нещо сериозно. По-късно вечерта, той застана до леглото ми и ме загледа как надничах изпод одеялото. Разбрах, че знаеше какво точно става и, по някаква странна причина, бе доволен от измамата ми. И двамата знаехме, че съседът не беше лошо момче, но просто не отговаряше на идеята ми за мъжа, когото си представях като мой любовник. А ако не можех да получа това, което исках, предпочитах да пропусна бала.

— Дик — каза сега Джанис, като се усмихна нежно на господин Трибиани, — защо не минем направо на въпроса. Колко?

Дори не се опитах да се намеся. Все пак, веднага щом си получеше парите, Джанис щеше да потегли към ловните си полета и никога вече нямаше да ми се наложи да я видя.

— Ами — отвърна господин Трибиани, като спря до Умберто и колата, — за съжаление, състоянието е почти изцяло вързано в имението.

— Слушай — каза Джанис, — всички знаем, че е петдесет на петдесет до последния цент, така че да прекратим дивотиите. Тя да не би да е искала да начертаем бяла линия по средата на къщата? Добре, можем да го направим. Или… — Сви рамене, сякаш й бе все едно. — … ще продадем бараката и ще си разделим мангизите. Колко?

— Истината е, че накрая… — погледна ме господин Трибиани със съжаление, — госпожа Джейкъбс си промени решението и остави всичко на госпожица Джанис.

— Какво? — възкликнах учудено, като огледах и тримата по ред, но не намерих подкрепа.

— Мили боже! — ухили се Джанис. — Дъртата дама все пак е имала чувство за хумор.

— Разбира се — продължи господин Трибиани, — има щедра сума за господин… за Умберто, както и няколко книги и картини за госпожица Джули.

— Хей — засмя се Джанис, — чувствам се облагодетелствана.

— Чакай малко — отстъпих назад, като се опитах да осмисля новината. — Това не звучи логично.

Откак се помнех, леля Роза се беше мъчила да се отнася с нас по един и същи начин. Дори една сутрин я бях хванала да брои орехите в попарите ни, за да се увери, че някоя от нас няма да получи повече от другата. А когато пораснахме, говореше за къщата като за нещо, което щяхме да притежаваме заедно. „Момичета, трябва да се научите да се разбирате“ — казваше тя. — „Няма да живея вечно. А когато си отида, ще трябва да споделяте къщата и градината.“

— Разбирам разочарованието ти… — започна господин Трибиани.

— Разочарование? — прекъснах го вбесена.

Ужасно ми се искаше да го грабна за врата и да го разтърся, но вместо това напъхах ръце в джобовете си.

— Не си мисли, че вярвам на това. Искам да видя завещанието.

Погледнах го право в очите и забелязах потръпването му.

— Усещам, че става нещо зад гърба ми… — продължих.

— Винаги си побеснявала, когато губиш — отбеляза Джанис, като ми се ухили злобно. — Това е единственото, което ти става.

— Ето — обади се господин Трибиани, като отвори куфарчето си с треперещи ръце и ми подаде документа. — Това е копието ти от завещанието. Страхувам се, че няма начин да бъде оспорено.

Умберто ме откри в градината, седнала в пещерата, която ни бе построил навремето, когато леля Роза беше болна от пневмония. Настани се до мен на влажния под и не заговори за детинското ми поведение, а просто ми подаде изгладена носна кърпичка и ме загледа как си духам носа.

— Не е заради парите — казах мрачно. — Видя ли гадната й усмивка? Чу ли я какво каза? Не й пука за леля Роза. Никога не я е обичала. Не е справедливо!

— Кой ти каза, че животът е справедлив? — повдигна вежди Умберто. — Със сигурност не съм бил аз.

— Знам. Просто не разбирам… Но пък аз съм си виновна. Винаги смятах, че тя наистина иска да се отнася с нас по един и същи начин. Взех на заем пари! Да, да, знам, че не трябваше да го правя.

— Свърши ли? — попита той.

Прекалено едър за тясната пещера, Умберто приличаше на великан, попаднал сред хората против волята си. Изстенах.

— Дори нямаш представа, че съм напълно свършена.

— Добре — кимна той и ми подаде кафяв плик. — Тя искаше да получиш това. Голяма тайна е. Трибиани не знае. Нито Джанис. Само за теб е.

Взех плика и го изгледах подозрително. За леля Роза не беше присъщо да ми дава нещо зад гърба на Джанис. Но пък също така нетипично бе за нея да ме изхвърли от завещанието си. Очевидно не познавах леля си толкова добре, колкото си мислех. Май досега не бях познавала добре дори себе си. Не можех да повярвам, че седях и плачех заради пари. Макар да бе в края на шейсетте, когато ни осинови, леля Роза ни бе като майка. Трябваше да се срамувам, че исках още нещо от нея.

Най-после отворих плика, в който имаше три неща: писмо, паспорт и ключ.

— Това е паспортът ми! — възкликнах. — Как го е…?

Погледнах страницата със снимката. Моята снимка и моята дата на раждане, но името не беше моето. Нито пък подписът.

— Жулиета? Жулиета Толомей?

— Това е истинското ти име. Леля ти го промени, когато те доведе тук от Италия. Промени и името на Джанис.

— Но защо? — изненадах се. — Откога знаеш за това?

Той сви рамене.

— От няколко месеца. Защо не прочетеш писмото?

Разгънах листата.

— Ти ли го написа?

— Тя ми го продиктува. През последната година вече не можеше да пише.

Писмото гласеше:

„Скъпа моя Джули,

Знам, че още си ми ядосана, задето не те заведох в Италия, но беше за твое добро. Нямаше да си простя, ако нещо ти се случеше? Но сега си по-възрастна. И там, в Сиена, има нещо, което майка ти остави за теб. Само за теб. Не знам защо. Но Даяна си беше такава, бог да я прости. Намерила нещо, което си е още там. Звучи много по-ценно от всичко, което някога съм притежавала. Затова реших да постъпя по този начин и да оставя къщата на Джанис. Надявах се да избегнем всичко това и да забравим за Италия, но сега започвам да си мисля, че ще сгреша, ако не ти кажа.

Както и да е, трябва да вземеш този ключ и да отидеш в банката в «Палацо Толомей». В Сиена. Мисля, че ключът е от сейф. Беше в чантата на покойната ти майка. Тя имаше в Сиена финансов съветник. Казва се Франческо Макони. Намери го и му кажи, че си дъщерята на Даяна Толомей. А, още нещо. Смених имената ви. Истинското ти име е Жулиета Толомей. Но това е Америка и смятах, че Джули Джейкъбс звучи по-логично, макар хората да бъркат и него. Какво става със света? Е, аз имах хубав живот. Благодарение на теб. Има и друго. Умберто ще ти извади паспорт с истинското ти име. Нямам представа как се правят тези неща, а и не искам да знам, но той ще се погрижи за всичко.

Не искам да се сбогуваме. Ще се видим отново. Но исках да се уверя, че ще получиш това, което ти принадлежи. Просто внимавай там. Виж какво се случи с майка ти. Италия може да е опасно място. Не споделяй с никого това, което ти разказах. И се опитвай да се усмихваш повече. Имаш великолепна усмивка. А в света има много неща, за които да се усмихваш. Господ да те благослови.“

С много обич: Леля

Нужно ми бе известно време, за да се съвзема. Докато четях, сякаш чувах гласа на милата ми леля Роза. Когато свърших с носната кърпичка на Умберто, той отказа да си я прибере. Посъветва ме да я взема със себе си в Италия, за да си го спомня, когато намеря съкровището си.

— Хайде стига! — Издухах си носа за последен път. — И двамата знаем, че няма съкровище.

Той взе ключа.

— Не си ли любопитна? Леля Роза беше убедена, че майка ти е намерила нещо изключително скъпо.

— Защо тогава не ми каза по-рано? Защо чака да… — Разперих ръце. — Не звучи логично.

Умберто се намръщи.

— Тя искаше да ти каже. Но теб винаги те нямаше.

Погледнах настрани, избягвайки очите му.

— Дори и да е вярно, знаеш, че не мога да се върна в Италия. Ще ме затворят. Знаеш какво ми казаха…

Всъщност, италианската полиция ми беше казала много повече, отколкото бях споделила с Умберто. Но той знаеше основното. Бях арестувана в Рим по време на демонстрация на пацифисти. Прекарах нощта в римски затвор, а в ранни зори ме изритаха от страната и ми казаха никога повече да не се мяркам там. Умберто знаеше, че вината не бе моя. Бях на осемнайсет години и исках само да отида в Италия — все пак двете с Джанис бяхме родени там. Но леля Роза не искаше да чуе и дума за това. По обява от таблата в колежа се присъединих към първата кауза, която обещаваше да ме отведе в Италия. Потеглих към Рим с банда мъченици от средната класа с военни обувки, които искаха да наложат мир по трудния начин и мразеха останалата част от човечеството, задето отказваше да ги подкрепи. Когато полетяха първите камъни, ужасно ми се искаше да съм в стаята си в общежитието, сгушена под одеялото. Но след като римската полиция се задейства, аз също се превърнах в мъченица, блъскана от паникьосаната тълпа и кръстена със сълзотворен газ.

— Вярно — кимна Умберто, като отвори паспорта и огледа снимката ми. — Казаха на Джули Джейкъбс, че не може да се върне в Италия. Но не и на Жулиета Толомей.

Шашнах се. Седях до Умберто, който все още ми се караше, когато мачках салфетките и не сресвах косата си два пъти дневно. А сега същият този човек ме подтикваше да наруша закона.

— Да не предлагаш…?

— Защо мислиш, че извадих паспорта? Не разбивай сърцето ми, принцесо.

Забелязах искреността в очите му и отново избухнах в плач.

— Ами ти? — измърморих нервно. — Защо не дойдеш с мен? Можем да намерим заедно съкровището. А ако не го намерим, майната му! Ще станем пирати. Ще обикаляме моретата и…

Умберто се протегна и нежно ме погали по бузата, сякаш знаеше, че ако замина, никога вече няма да се върна. А ако някога отново се срещнехме, нямаше да седим заедно на пода в пещерата.

— Има някои неща, които една принцеса трябва да свърши сама. Нали ти казвах, че един ден ще намериш кралството си?

— Това беше просто приказка. В истинския живот не става така.

— Всичко, което разказваме, са приказки. Но нищо не е само приказка.

Прегърнах го. Не бях готова да го оставя.

— Ами ти? Няма да останеш тук, нали?

— Време е за стария Бърти да се пенсионира. Мисля, че Джанис е права. Трябва да открадна среброто и да потегля към Вегас. С моя късмет парите ще ми стигнат за около седмица. Така че, обади ми се, когато намериш съкровището си.

Облегнах глава на рамото му.

— Ти ще си първият, който ще узнае.

[1] Всички стихове в книгата са от трагедията „Ромео и Жулиета“, У. Шекспир, Трагедии, Том I, София, Нар. култура, 1973, превод Валери Петров. — Б.пр. ↑

I.II.

„Монтеки е! Познах го по гласа!…

Донес ми шпагата!…“

Откак се помнех, леля Роза бе правила всичко възможно, за да попречи на двете ни с Джанис да отидем в Италия. Твърдеше, че там не било за добри момичета. По-късно, осъзнавайки, че стратегията й трябва да се промени, започваше да клати глава, когато някой споменеше темата, и да се хваща за сърцето, сякаш само мисълта за Италия можеше да я докара до инфаркт. „Повярвайте ми, Италия е едно голямо разочарование и нищо повече!“ — викаше тя с пронизителен глас. А ако ние упорствахме, отвръщаше с категорични изявления от типа: „Италианските мъже са свини!“.

Винаги негодувах срещу необяснимото й предубеждение към страната, където бях родена, но след пацифисткото ми преживяване в Рим бях склонна да се съглася с нея. Италия беше разочарование, а италианците, поне униформените, бяха свини.

По същия начин, винаги когато питахме за родителите си, леля Роза ни отрязваше, рецитирайки познатата ни стара история. „Колко пъти трябва да ви казвам — стенеше тя, раздразнена, че сме я прекъснали, докато подреждаше украшенията по камината или четеше вестник, навлякла памучни ръкавици, за да се пази от мастилото. — Родителите ви, бог да ги прости, загинаха при катастрофа в Тоскана, когато бяхте на три годинки. Загубиха всичко, което притежаваха.“ За наш късмет, или поне историята продължаваше така, леля Роза и горкият чичо Джим, бог да го прости, успели да ни осиновят веднага след трагедията. А другата част от късмета ни бил, че те самите никога не били успели да си родят собствени деца. Трябваше да сме благодарни, че не сме се озовали в италиански приют за сираци, пълен с бълхи, където да ядем ежедневно спагети. А вижте ни сега! Живеехме в имение във Вирджиния, глезеха ни безкрайно и можехме да се отблагодарим на леля Роза, като спрем да я тормозим с въпроси, на които не знаеше отговора. А и дали някой можеше да й приготви още един „Космополитън“, тъй като новините в днешния вестник бяха ужасни?

Докато седях в самолета към Европа, вторачена в нощта, се опитах да определя усещането, което пълзеше по гръбнака ми. Дали беше лошо предчувствие? Не, по-скоро приличаше на жажда. Предчувствието твърдеше, че ще се случи нещо лошо. Моят проблем бе, че не знаех дали въобще ще се случи нещо. Напълно възможно бе да се сбъднат предсказанията на леля Роза и пътешествието да се окаже разочароващо. Но знаех, че мога да обвинявам само един човек за положението, в което бях попаднала, и този човек бях самата аз.

Бях израснала с мисълта, че ще наследя половината от състоянието на леля Роза и, следователно, не се бях опитала да натрупам свое собствено. Докато другите момичета на моята възраст се катереха по хлъзгавия пилон на кариерите си с безукорен маникюр, аз харчех всеки цент, за да се набутам, а после да се измъкна от неприятности. В колежа пръсках цялата си издръжка за лозунги и бои за демонстрации. По-късно, работех само неща, които ми харесваха (например преподаването в шекспировия летен лагер), като знаех, че рано или късно наследството от леля Роза щеше да се погрижи за нарастващите ми дългове по кредитните карти. В резултат на това, сега можех да разчитам само на неясното наследство, оставено ми в непознат град от майка, която едва помнех.

След като завърших колежа, нямах определено местоживеене. Живеех при приятели от пацифисткото движение и се местех, когато си намерех работа да преподавам Шекспир. По някаква причина пиесите на Барда бяха единственото, което се задържаше упорито в главата ми. Но усъвършенстването ми в репликите нямаше нищо общо с възхитата или любовта към литературата. Беше просто фикс идея, чиито корени бяха заровени в минало, което не помнех. В летните детски постановки на шекспировите трагедии се проявявах като цирков артист, жонглиращ с триони. Бива те в това и хората искат да те видят, въпреки че знаеш, как някой ден ще си загубиш едната ръка. Но обичах да работя с деца и бях почти сигурна, че и хлапетата ме харесваха. Говореха презрително за „дъртите“, сякаш аз не бях такава. Радвах се, че ме приемат като една от тях, макар да бях наясно, че това не е точно комплимент. Просто изразяваше подозрението на децата, че и аз не бях пораснала и, дори на двайсет и пет години, представлявах смотано недоразумение, което се мъчи да изрази, или по-скоро да прикрие поетичната си душа.

За кариерата ми не помагаше и фактът, че абсолютно не можех да си представя бъдещето си. Когато хората ме питаха какво искам да постигна в живота, нямах представа как да отговоря. А когато се опитвах да си се представя след пет години, виждах само тъмнина. В мрачни моменти тълкувах тази тъмнина като знак, че ще умра млада. Очевидно причината да не мога да си представя бъдещето си бе, че просто нямах такова. Майка ми бе умряла млада, както и баба ми — по-малката сестра на леля Роза. По някаква причина съдбата се отнасяше жестоко с нас и винаги, когато се замислех за дългосрочно обвързване, независимо дали ставаше дума за работа или местоживеене, се измъквах в последната минута, тормозена от идеята, че няма да живея достатъчно дълго, за да видя плодовете на труда си.

Всеки път, когато се прибирах у дома за Коледа или лятната ваканция, леля Роза дискретно ме молеше да остана при нея, вместо да продължавам безцелното си съществуване. „Нали знаеш, Джули — казваше тя, преструвайки се, че украсява елхата или подрязва някое растение. — Винаги можеш да се върнеш тук за известно време и да помислиш какво искаш да правиш за в бъдеще.“

Но дори и да се изкушавах от поканата, знаех, че не можех да я приема. Джанис се справяше чудесно сама. Изкарваше пари от сватосването и си бе наела хубав апартамент с гледка към изкуствено езеро. Ако се приберях у дома, щях да призная, че тя е спечелила без дори да се старае.

Сега, разбира се, всичко се промени. Прибирането при леля Роза вече отпадаше като възможност. Светът, който познавах, принадлежеше на Джанис. За мен остана само съдържанието на един кафяв плик. Докато седях в самолета и препрочитах писмото на леля Роза, внезапно осъзнах колко самотна бях сега след смъртта й. Единственият човек на света, който можеше да ме развесели, бе Умберто.

Макар животът с леля Роза да си имаше своите проблеми, бях я обичала силно и все още я обичах. А и бе чудесно да знам, че винаги, когато се нуждаех от нея, тя бе на разположение. Сгънах писмото, ядосано избърсах сълзите от бузите си и си казах, че съжалението е пилеене на време. Да, трябваше да й пиша повече писма. Да, трябваше да й се обаждам по-често и да й повтарям, че я обичам. Но вече бе прекалено късно. Не можех да изкупя греховете на миналото.

Вторачих се раздразнено в тъмнината навън и се зачудих дали това пътешествие не бе наказание за отношението ми към леля Роза. Вероятно господ щеше да предизвика самолетна катастрофа, за да ме накаже. Или пък щеше да ми позволи да се добера до Сиена и там да открия, че някой вече е отмъкнал съкровището.

Всъщност, колкото повече разсъждавах по въпроса, толкова повече подозирах, че истинската причина леля Роза да не заговори за него приживе бе, че цялата история бе въздушен мехур. Или пък леля бе мръднала накрая и съкровището щеше да се окаже само сенилна фантазия. А дори да е имало нещо ценно в Сиена, когато я напускахме преди повече от двайсет години, какъв беше шансът то още да е там? Като се има предвид гъстонаселената Европа и алчността и коварството на човечеството, щях да се изненадам, ако в центъра на лабиринта бе останало парченце сирене. Ако въобще стигнех дотам, разбира се.

Единствената мисъл, която ме разведряваше по време на дългия безсънен полет бе, че с всяко миниатюрно питие, поднесено от усмихнатите стюардеси, се отдалечавах все повече от Джанис. Тя си стоеше в къщата и се подиграваше на лошия ми късмет. Нямаше представа, че пътувам към Италия, изпратена за зелен хайвер от леля Роза. Радвах се, че не знаеше. Ако пътуването ми не се увенчаеше с откритието на безумно скъпи семейни ценности, предпочитах да не виждам как злорадства.

Приземихме се във Франкфурт под светлината на нещо, което би трябвало да минава за слънце. Смъкнах се от самолета по джапанки, замаяна от безсъние и с парче ябълков щрудел, заседнало в гърлото. Полетът ми до Флоренция бе след три часа и веднага щом влязох в чакалнята, се проснах на три стола, положих глава върху чантата си и затворих очи. Бях прекалено изморена, за да се тревожа дали някой щеше да отмъкне остатъка от багажа ми.

Унесох се и потънах в съня, който ме съпровождаше от детските ми години, но не го бях сънувала от няколко месеца. Вървях из великолепен замък с изкусни мозайки по пода и високи сводести тавани, поддържани от масивни мраморни колони. Отварях една след друга позлатени врати и се чудех защо няма никой. Единствената светлина идваше от тесните прозорци с витражи високо над главата ми. Докато се движех из огромните помещения, се чувствах като дете, изгубило се в гората. Ядосвах се, че усещам присъствието на други хора, но те не се показват. Когато заставах на място, ги чувах да шепнат и да се движат тихо като призраци. Но пък ако наистина бяха същества от отвъдното, те също бяха хванати в капан като мен и търсеха изход.

Едва когато прочетох „Ромео и Жулиета“ в гимназията, открих, че невидимите демони ми шепнеха откъси от шекспировата пиеса, но не по начина, по който актьорите рецитират на сцената, а мърморейки напрегнато, като при заклинание. Или проклятие.

Внезапно, в това полусънно състояние, усетих ръка на рамото си.

— Ahi, ahi — каза глас, който представляваше смесица от кафе и цигари. — Mi scusi!

Отворих очи и видях жена, която седеше до мен, и изтърсваше нервно трохи от кроасан от ръкава ми. Докато съм спала чакалнята се бе напълнила и хората ме гледаха учудено, сякаш виждаха странно животно в зоологическата градина.

— Не се тревожете — успокоих я и се надигнах. — Бездруго не приличам на човек.

— Ето — протегна ми тя половината кроасан като обезщетение. — Сигурно сте гладна.

Изгледах я изненадано.

— Благодаря.

Да нарека жената привлекателна щеше да е страхотно омаловажаване на истината. Беше толкова съвършена, колкото човек можеше да се надява да бъде и тя вероятно го знаеше. Определено не беше млада, никак даже, но всичко у нея бе младежко, а в очите й проблясваше предизвикателство, което ме уверяваше, че колкото и да се мъчех, нямаше да отгатна истинската й възраст.

— За Флоренция ли пътувате? — усмихнато попита тя.

Имаше силен акцент, който бе невероятно чаровен.

— За да видите така наречените произведения на изкуството?

— Всъщност, пътувам за Сиена — отговорих с пълна уста. — Родена съм там. Но оттогава не съм се връщала.

— Чудесно! — възкликна тя. — Но странно. Защо?

— Дълга история.

— Разкажете ми. Трябва да ми разкажете всичко.

Тя забеляза, че се поколебах и протегна ръка.

— Съжалявам. Ужасно съм любопитна. Аз съм Ева Мария Салимбени.

— Джули… Жулиета Толомей.

Тя едва не падна от стола си.

— Толомей? Името ви е Толомей? Не, не вярвам! Невъзможно е! Чакайте. На кое място сте? Да, в самолета. Дайте да видя.

Тя хвърли бърз поглед на бордната ми карта, после я измъкна от ръката ми.

— Една секунда! Останете тук!

Загледах я как вървеше към гишето и се зачудих дали това бе обикновен ден в живота на Ева Мария Салимбени. Реших, че се опитва да смени мястото, за да седим заедно по време на полета и, съдейки по усмивката й, когато се върна, очевидно бе успяла.

— Заповядайте! — весело каза тя и ми подаде нова бордна карта.

Едва потиснах радостния си кикот. Разбира се, за да продължим разговора си, се бе наложило да ме преместят в първа класа.

След като излетяхме, на Ева Мария не й бе нужно много време да измъкне историята ми. Единственото, което пропуснах, бяха двойната ми самоличност и подозрителното съкровище на майка ми. Реших, че мога да споделя всичко друго.

— Значи — каза тя накрая, като наклони глава, — отивате в Сиена, за да видите „Палио“?

— Да видя какво?

Въпросът ми я накара да ахне.

— „Палио“! Конно състезание. Сиена е прочута с надбягването „Палио“. Икономът на леля ви, този Алберто, никога ли не ви е разказвал за него?

— Умберто — поправих я. — Да, струва ми се, че ми е разказвал. Но не знаех, че все още се провежда. Когато ми говореше за него, звучеше като нещо средновековно, с рицари в блестящи брони и всичко друго такова.

— Историята на „Палио“ — кимна Ева Мария — датира от мрачното Средновековие. В наши дни състезанието се провежда на „Пиаца дел Кампо“, пред общината, а ездачите са професионални жокеи. Но в началото, ездачите били благородници с бойните си коне. Яздели по целия път от Фонтебечи към града, за да се озоват на площада пред катедралата в Сиена.

— Звучи драматично — казах, за да проявя учтивост.

— Ох! — завъртя очи Ева Мария. — Най-вълнуващата драма в живота ни. В продължение на месеци хората в Сиена говорят само за коне, състезания и сделки с този и онзи жокей. — Тя се усмихна и поклати глава обичливо. — Наричаме това dolce pazzia… сладка лудост. След като веднъж я усетите, никога няма да искате да си тръгнете.

— Умберто винаги е твърдял, че Сиена не може да бъде обяснена — казах и внезапно ми се прииска и той да можеше да послуша тази интересна жена. — Човек трябвало да е там и да чуе барабаните, за да разбере.

Ева Мария се усмихна благо като кралица, получила комплимент.

— Прав е — съгласи се тя. — Трябва да го почувстваш… — Тя протегна ръка и докосна гърдите ми. — Тук.

Ако жестът принадлежеше на някой друг, щеше да ми се стори ужасно неприлично, но по някаква причина, от страна на Ева Мария изглеждаше напълно нормално.

Докато стюардесата доливаше чашите ни с шампанско, новата ми приятелка ми разказа повече за Сиена.

— Трябва да знаеш, за да не се набуташ в неприятности — намигна ми тя. — Туристите вечно се накисват в някоя каша. Не осъзнават, че Сиена не е само Сиена, а седемнайсет различни квартала, или contrade, които си имат собствена територия, магистрати и гербове. Твоето семейство, Толомей, принадлежи на Квартала на Бухала и съюзниците ти са Орел, Таралеж и… забравих останалите. За хората в Сиена, тези квартали винаги са означавали техните приятели, общество, съюзници и съперници.

— Значи моят квартал е Бухал — усмихнах се развеселено, тъй като Умберто често ме наричаше „намръщен бухал“, когато бях в лошо настроение. — А твоят кой е?

За първи път откак започнахме дългия си разговор, Ева Мария отмести очи настрани, притеснена от въпроса ми.

— Нямам квартал — отговори тя лаконично. — Семейството ми бе пропъдено от Сиена преди много време.

Дълго преди да кацнем във Флоренция, Ева Мария започна да настоява да ме закара до Сиена. Нямах нищо против да взема автобуса и й го казах, но тя очевидно не вярваше в обществения транспорт.

— Мили боже! — възкликна тя, когато продължих да отхвърлям любезната й покана. — Защо искаш да чакаш някой гнусен автобус, който може и да не се появи, когато можеш да дойдеш с мен и да се повозиш удобно в колата на кръщелника ми?

Тя забеляза, че бях готова да се предам, усмихна се чаровно и нанесе решителния удар.

— Жулиета, ужасно ще се разочаровам, ако не можем да си продължим приятния разговор.

И така, минахме през имиграционната служба хванати подръка. Служителят едва погледна паспорта ми, тъй като не можа да отмести очи от деколтето на Ева Мария. По-късно, когато попълвах купчина документи, за да съобщя за липсата на багажа си, Ева Мария стоеше до мен и потропваше нетърпеливо по пода с елегантната си обувка от „Гучи“. Накрая, чиновникът, който отговаряше за багажа, се закле, че лично ще намери двата ми куфара, където и да се намираха по света, и лично ще ги закара до хотел „Чизарели“.

— Нали разбираш, Жулиета — обясни ми тя, докато излизахме от летището без друг багаж, освен миниатюрното й куфарче на колела, — петдесет процента е какво ще им направиш и петдесет процента е какво те си мислят, че ще им направиш. А, ето го! — извика тя, замаха енергично към черната кола до бордюра. — Страшно ми се иска да покарам колата, но той не ми разрешава.

Погледнах колата.

— Защо не?

Джанис сигурно щеше да ми каже точния модел и марка на колата и да добави, че има намерение да прави любов със собственика на возилото, когато то е паркирано на красиво местенце по крайбрежието. Разбира се, моят списък с намерения и цели бе напълно различен от нейния.

Ева Мария ме придърпа към себе си и прошепна високо в ухото ми:

— Защото съм дива! О, виж… не е ли красив? — забута ме тя към мъжа, който излизаше от колата. — Иска ми се да бях десет години по-млада. Чао, Сандро!

Мъжът заобиколи колата и се приближи към нас.

— Чао, мадрина! — извика той и целуна кръстницата си по двете бузи, без да има нещо против, че тя прокарваше ръка през косата му. — Добре дошла.

Ева Мария беше права. Любимият й кръщелник беше не само красив, но и страхотно издокаран, а според категоричния морален кодекс на Умберто, това го правеше един от най-добродетелните мъже, които някога бях виждала.

— Алесандро, искам да се запознаеш с един човек — развълнувано каза Ева Мария. — Това е новата ми приятелка. Запознахме се в самолета. Казва се Жулиета Толомей. Можеш ли да повярваш?

Алесандро се обърна и ме погледна с очи с цвета на изсушен розмарин, очи, които биха накарали Джанис да затанцува из къщата по бельо, хванала четката за коса вместо микрофон. Не беше възрастен, ни най-малко, но очевидно бе видял доста неща.

— Не — лаконично отговори той.

— Здравейте — казах любезно. — Имате ли място за още един човек?

Той огледа плитките, торбестите ми шорти и джапанките и накрая пое протегнатата ми ръка.

— Нямате ли багаж?

— Тонове. Но очевидно всичко е заминало за Верона.

След минута седях до Ева Мария на задната седалка на колата на Алесандро и фучах с висока скорост през красивата Флоренция. Джанис, леля Роза и семейният адвокат бяха само смътен спомен далеч в миналото ми. Намирах се пак в страната, която ме бе прогонила два пъти и успешно се бях промъкнала във висшата класа. Нямах търпение да звънна на Умберто и да му разкажа всичко.

— Е, Жулиета — каза Ева Мария, като се облегна удобно назад, — трябва да внимаваш и да не споделяш с много хора коя си.

— Аз ли? — Едва не се изсмях. — Но аз съм никой.

— Никой? Ти си Толомей!

— Ти самата ми каза, че Толомей са живели много отдавна.

Ева Мария ме докосна с пръст по носа.

— Не подценявай влиянието на събития, случили се отдавна. Това е трагедията на съвременниците ни. Съветвам те, тъй като си човек от Новия свят. Слушай повече и говори по-малко. Тук е родена душата ти. Повярвай ми, Жулиета, определено ще срещнеш хора, за които ще си важна личност.

Хвърлих поглед в огледалото за обратно виждане и забелязах, че Алесандро ме наблюдаваше с присвити очи. Очевидно не споделяше възхитата на кръстницата си от мен, но беше прекалено учтив, за да изкаже онова, което мисли и щеше да изтърпи присъствието ми в колата стига да не прекрачех границите на скромността и благодарността.

— Семейство Толомей — продължи Ева Мария, очевидно без да забележи напрежението — било едно от най-богатите и могъщи семейства в историята на Сиена. Частни банкери, нали разбираш. Вечно воювали с моето семейство, Салимбени, за да докажат кой е по-влиятелен в града. Враждата била толкова силна, че изгорили къщите си и убили децата си. През Средновековието, разбира се.

— Били са врагове? — попитах тъпо.

— О, да! От най-страшните. Вярваш ли в съдбата? — Стисна ме тя за ръката. — Аз вярвам. Нашите две семейства, Толомей и Салимбени, имали кръвна вражда. Ако живеехме в Средновековието, двете с теб щяхме да се хванем за косите. Също като Монтеки и Капулети в „Ромео и Жулиета“ — усмихна се тя и се наведе към мен с конспираторски вид. — „Два рода равно знатни от Верона, чиято красота е тук пред вас, отново нарушавайки закона, проливат ближна кръв със вражи бяс“ — изрецитира Ева Мария. — Знаеш историята, нали?

Кимнах послушно, прекалено зашеметена да отговоря. Тя ме потупа окуражително по ръката.

— Не се тревожи, убедена съм, че ние с теб с новото ни приятелство най-после ще погребем враждата. И точно затова… — Тя се обърна бързо напред. — Сандро! Разчитам на теб да се увериш, че Жулиета ще е в безопасност в Сиена. Чуваш ли ме?

— Госпожица Толомей — отговори Алесандро без да сваля очи от пътя — никога няма да е в безопасност. Никъде.

— Какви са тия приказки? — сгълча го Ева Мария. — Тя е Толомей. Длъжни сме да я пазим.

Алесандро ме погледна в огледалото. Останах с впечатлението, че ме виждаше много по-добре отколкото аз него.

— Може би тя не иска да я защитаваме — предизвикателно отвърна той.

— Благодаря много за возенето — казах невинно. — Колата е много хубава.

Той прие комплимента с леко кимване. Помислих си, че ще можем да постигнем примирие.

— Какво ви води в Сиена? Бизнес или удоволствие? — попита той любезно.

— Ами… удоволствие.

Не бях сигурна, но ми се стори, че едно от розмаринените очи ми намигна.

— Тогава ще трябва да се уверим, че няма да останете разочарована.

Отворих уста, но нямах идея какво да кажа, затова я затворих бързо. Джанис щеше да знае как точно да отговори, но не и аз.

— О, да! — възкликна Ева Мария. — Алесандро знае всички тайни в Сиена. Нали, скъпи? Ще ти покаже прекрасни места, които никога не би открила сама.

— Благодаря — отговорих мило, — но съм свикнала сама да се грижа за развлеченията си.

Алесандро се засмя и Ева Мария се присъедини към него, макар да бях сигурна, че се смееха по различни причини.

— Виждаш ли? — ощипа ме Ева Мария по бузата. — Какво е разбирал Шекспир? Сега сме приятели.

Навън светът приличаше на огромно лозе, а небето висеше над пейзажа като синя защитна мантия. Бях родена тук, но се чувствах чужденка и натрапница, промъкнала се през задната врата, за да намери и да си присвои нещо, което никога не бе притежавала.

Изпитах страхотно облекчение, когато най-после спряхме пред хотел „Чизарели“. Ева Мария бе повече от любезна по време на пътуването и дори Алесандро се бе отпуснал малко, но човек не може да продължава безкрайно с учтивите разговори, след като не е спал цяла нощ и са му изгубили багажа. Всичко, което притежавах, се намираше в двата проклети куфара. Бях прибрала всичките си вещи от къщата на леля Роза в нощта на погребението и я бях напуснала с такси около полунощ, все още чувайки триумфалния смях на Джанис в ушите си. Имах какви ли не дрехи, книги и глупави дреболийки, но сега те се намираха във Верона, а аз бях в Сиена само с четка за зъби, половин вафла и чифт тапи за уши.

След като паркира пред хотела и любезно ми отвори вратата, Алесандро ме придружи вътре. Очевидно не му се искаше, а също така очевидно аз не оценявах жеста, но Ева Мария ни наблюдаваше от задната седалка на колата, а вече бях наясно, че е жена, свикнала да изпълняват нарежданията й.

— Моля — каза Алесандро, като ми отвори вратата. — След теб.

Нямаше как да постъпя, освен да вляза в хотел „Чизарели“, затова го направих, последвана от нежелания ми придружител. Сградата ме поздрави с хладното спокойствие на високите си тавани, поддържани от мраморни колони. Някъде далеч от нас чух пеене на мъж.

— Добре дошла, госпожице — приветства ме величествен тип в елегантен костюм, надигайки се зад гишето.

Блестящата табелка пред него ме уведоми, че името му е директор Росини.

— Добър вечер, капитане — обърна се той към Алесандро.

Облегнах ръце на зеления мрамор и се усмихнах мило.

— Здравейте. Аз съм Жулиета Толомей. Имам резервация. Извинете ме за секунда… — обърнах се към Алесандро. — Е, това е. Тук вече съм в безопасност.

— Съжалявам, госпожице Толомей — каза директор Росини, — но нямам резервация на ваше име.

— О! Бях сигурна… това ще бъде ли проблем?

— Заради „Палио“! — възкликна мъжът, като размаха ръце отчаяно. — Хотелът е претъпкан. Но… — Затрака той по клавиатурата на компютъра. — Тук имам номер на кредитна карта с името на Джули Джейкъбс. Резервация за един човек за седмица. Трябва да пристигне днес от Америка. Да не би да сте вие?

Приковах очи в Алесандро, който отвърна на погледа ми с пълно безразличие.

— Да, това съм аз — отговорих.

Директор Росини ме изгледа изненадано.

— Вие сте Джули Джейкъбс? И Жулиета Толомей?

— Да.

Видях как двамата мъже си размениха любопитни погледи. Веждите на директор Росини се повдигнаха въпросително, докато Алесандро погледна и двама ни с язвително равнодушие.

— Капитане? — обърна се директор Росини към него. — Има ли проблем?

— Не — отговори Алесандро. — Госпожице Джейкъбс, наслаждавайте се на престоя си в Сиена.

В следващия миг кръщелникът на Ева Мария изчезна, сякаш никога не бе влизал тук, а аз останах сама с директор Росини и неудобното мълчание. Едва когато попълних всички формуляри, които ми връчи, Росини си позволи да се усмихне.

— Е… значи сте приятелка на капитан Сантини?

Погледнах през рамо.

— Имате предвид мъжа, който бе тук преди малко? Не, не сме приятели. Така ли се казва? Сантини?

Директор Росини очевидно реши, че не го разбирам.

— Името му е капитан Сантини. Той е… как се казва… началник на охраната в Монте Паски. В двореца Салимбени.

Сигурно бях погледнала стреснато, тъй като директорът побърза да ме успокои.

— Не се тревожете, в Сиена няма престъпници. Това е много спокоен град. Веднъж имаше един престъпник… — Той се засмя леко. — … но се погрижихме за него! Елате, ще ви заведа в стаята ви.

В продължение на часове бях очаквала нетърпеливо да се просна в леглото. Но сега, когато най-после можех да го направя, вместо да си легна, започнах да се разхождам нервно из хотелската стая, обмисляйки възможността Алесандро Сантини да провери името ми и да изрови пацифисткото ми минало. Последното, от което се нуждаех, бе някой в Сиена да извади старото досие на Джули Джейкъбс, да открие римския ми провал и да сложи край на търсенето на съкровището.

Малко по-късно, когато се обадих на Умберто, за да му съобщя, че съм пристигнала, той очевидно долови притеснението в гласа ми и веднага осъзна, че нещо се е объркало.

— А, няма нищо — казах бързо. — Само някакъв издокаран в „Армани“ тип, който откри, че имам две имена.

— Но той е италианец — отвърна Умберто. — Не му пука дали с нещо малко си нарушила законите, стига да носиш красиви обувки. Носиш ли елегантни обувки? Обу ли обувките, които ти поръчах? Принцесо?

Сведох очи към джапанките си.

— Предполагам, че с мен е свършено. — Засмях се.

I.III.

„Във гробницата й ще ида сам.

Остават й три часа сън най-много.“

Събудиха ме камбаните на църквата „Сан Доменико“. Две минути по-късно директор Росини почука на вратата ми, сякаш знаеше, че бе невъзможно да продължа да спя в тази шумотевица.

— Извинете ме! — каза той и без да чака покана примъкна огромен куфар в стаята и го остави на празната стойка за багаж. — Това пристигна за вас снощи.

— Чакайте! — извиках, като пуснах вратата и увих хотелската хавлия плътно около себе си. — Това не е моят куфар.

— Не… — съгласи се той, като извади елегантната кърпичка от предния си джоб и избърса потта от челото си. — Това е от графиня Салимбени. Ето, тя остави бележка за вас.

Взех бележката.

— Какво точно е графиня?

— По принцип — отвърна директор Росини с достойнство — не пренасям багаж. Но тъй като беше графиня Салимбени…

— Тя ми дава на заем дрехите си? — възкликнах, като се вторачих шашнато в бележката от Ева Мария. — И обувките си?

— Докато вашият собствен багаж пристигне. Сега се намира в Мантуа.

С безукорно красивия си почерк Ева Мария ме уведомяваше, че дрехите може да не ми прилегнат идеално. Но според нея, щеше да е по-добре да съм облечена в тях, отколкото да се мотая наоколо гола. Бях склонна да се съглася, но това не означаваше, че с радост щях да облека тоалетите на непознат човек.

Докато разглеждах дрехите в куфара, се зарадвах, че Джанис не можеше да ме види. В детството ни къщата не бе достатъчно голяма за две поклоннички на модата, затова аз, разочаровайки силно Умберто, се бях заела да се превърна в точно обратното нещо. В училище Джанис получаваше комплименти от приятели, чиито живот бе ръководен от имена на дизайнери. Коледа означаваше Дона Карън, плажът — Долче и Габана, а дъждовните дни — Бърбъри. На мен пък ми се възхищаваха момичета, които ме придружаваха до магазина за дрехи втора употреба, но нямаха достатъчно въображение, за да закупят същото като мен, нито пък смелост да облекат подобна комбинация. Не че не харесвах красиви дрехи, просто не исках да доставя на Джанис удоволствието от мисълта, че ми пука за вида ми. Защото каквото и да постигнех в това отношение, тя винаги щеше да ме надмине.

Докато завършим колежа, си бях изградила собствен образ: глухарче в лехата на обществото. Сладко, но все пак плевел. Когато леля Роза сложи снимките от дипломирането ни една до друга на рояла, усмихна се тъжно и отбеляза, че от всичките класове, които съм изкарала, съм постигнала най-големи успехи в „Анти-Джанис“.

С други думи, дрехите на Ева Мария определено не бяха в моя стил. Но пък какви други възможности имах? След телефонния разговор с Умберто снощи, бях решила да пенсионирам джапанките си и да обърна малко повече внимание на вида си. Все пак, последното, от което се нуждаех сега, бе Франческо Макони, финансовият съветник на майка ми, да си помисли, че съм човек, на когото не можеш да имаш доверие.

Затова изпробвах тоалетите на Ева Мария един по един, като се въртях пред огледалото. Най-после намерих подходящата комбинация — тясна пола и сако, яркочервени с черни акценти, които ме караха да изглеждам като току-що слязла от ягуар с четири безукорно елегантни куфара и малко кученце на име Бижу. Но най-вече изглеждах сякаш живеех от скрити наследства и ядях финансови съветници за закуска.

Между другото, имах и подходящи обувки.

Директор Росини ми обясни, че за да стигна до двореца Толомей, трябва да мина по „Виа дел Парадизо“ или „Виа дела Сапиенца“. И двете били павирани и практически затворени за коли, но „Сапиенца“ можела да се превърне в предизвикателство, затова „Парадизо“ бил по-безопасният маршрут.

Докато вървях по „Виа дела Сапиенца“, решително пренебрегвайки съвета му, фасадите на древните къщи надвиснаха над мен и скоро попаднах в лабиринта на отминали векове. Тясната панделка синьо небе бе кръстосана с пране и шарени рекламни плакати. Цветовете им контрастираха странно със средновековните тухли, но с изключение на тях и чифт джинси, прострени на въже, нищо друго не напомняше за съвременния живот.

Светът бе напреднал, но Сиена нехаеше. Директор Росини ми бе споменал, че разцветът на града бил през Средновековието и сега забелязах, че всички очевидно се придържаха към древното си минало с упорито пренебрежение към напредъка. Тук и там имаше следи от Ренесанса, но като цяло Сиена бе прекалено мъдра, за да бъде съблазнена от чара на историческите плейбои, така наречените „майстори“, които навсякъде другаде бяха покорили издънките на Римската империя със зашеметяващо изрисуваните си тавани, докато тираните бяха оковали благородните им глезени във векове на пълна корупция.

Сиена благоразумно бе спряла часовниците си, докато все още е била на свобода. В резултат на това, тя не се гордееше с величие, а с достойнство. Не бе взела нищо и не бе предала нищо. Дори сега, в свят, на който вече не му пукаше за нищо, тя все още бе старата Сиена, града на Богородица.

— И само поради тази причина — заключи директор Росини, облегнат на зеления мрамор — Сиена е единственото място на планетата, където си заслужава да живееш.

— Къде другаде сте живял? — попитах невинно.

— Веднъж прекарах два дни в Рим — отговори той. — Повече няма нужда! След като си опитал една хапка от мухлясалата торта, защо да продължаваш да я ядеш?

След обиколката из притихналите улички внезапно, изскочих на шумна, оживена улица. Според инструкциите ми, улицата се наричаше „Банки ди Сопра“ или „Висшите банки“, точно обратното на нисшите банки, които се казваха „Банки ди Сото“. Защо в такова малко градче имаше толкова много банки? Заради поклонниците. За невежото око Сиена изглеждаше построена сред нищото, но всъщност градът се бе разраснал около стария поклоннически път, „Виа Франчигена“, и търговците му бяха натрупали състояния покрай пътешествениците. През вековете, милиони хора минали през Сиена и много чужди съкровища и валути си сменили собствениците. Следователно, постоянният поток от съвременни туристи просто бе продължение на старата, доходоносна традиция.

Директор Росини ми обясни, че моето семейство, Толомей, забогатяло точно по този начин, както и съперниците, Салимбени, които станали още по-богати. Били търговци и банкери, а частните им палати украсявали същата тази улица „Банки ди Сопра“, с двете си невероятно високи кули, които продължили да растат, докато накрая се сринали.

Когато минавах покрай двореца „Салимбени“, затърсих напразно останки от старата кула. Сградата все още бе впечатляваща с гигантската си предна врата, но вече не бе едновремешната крепост. Помислих си, че някъде в тази могъща постройка се намираше кабинетът на кръщелника на Ева Мария, Алесандро. Надявах се, че в момента той не ровеше из стари досиета, за да открие тайната на Джули Джейкъбс.

По-нататък по улицата, не много далеч, се издигаше палата „Толомей“, древният дом на величествените ми предци. Застанах пред сградата и вдигнах очи към красивата средновековна фасада. Внезапно се почувствах горда от връзката си с хората, които бяха живели в тази прекрасна къща. Доколкото видях, от 14 век насам нямаше много промени. Единственото, което подсказваше, че семейство Толомей са се изнесли от палата, а модерна банка се е нанесла вътре, бяха рекламните плакати, окачени по прозорците.

Значи финансовият съветник на майка ми работеше тук. Или поне бе работил тук. След влизането ми в сградата, с малката ми мечта ще бъде свършено. Или щях да изляза от банката триумфално, понесла съкровището си, или доста по-вероятно, съдбата щеше да ми се изсмее и да ме изрита навън с празни ръце, чудейки се каква лудост ме бе накарала да прелетя половината свят без да си направя труда първо да звънна няколко телефона.

Вместо веднага да вляза в двореца „Толомей“, реших да се порадвам на мечтата си още малко и влязох в няколко книжарници в търсене на карта на града и речник. После обядвах в пицария, наречена „Кавалино Бланко“ и, докато седях там, преструвайки се, че речникът ми е интересен роман, започнах да осъзнавам, че когато си в Рим или в Сиена, е нужно повече от взет на заем костюм, за да се изравниш с местните. Подозирах, че жените около мен, към чиито усмивки и жестове поглеждах прикрито, притежаваха нещо повече от мен, някаква способност, която бе изключително важен елемент за пълното щастие.

След обяда продължих надолу по главната улица, която в един определен момент се превърна във „Виа ди Чита“. Изпих едно еспресо в кафенето на площад „Ростиерла“ и попитах келнерката дали може да ми препоръча добър фризьор в квартала. Оказа се, че братовчед й, Луиджи, бил най-добрият фризьор в Сиена и тя не се поколеба да си свали престилката и да ме поведе към салона му, въпреки пиковия час и безбройните клиенти, които се развикаха след нея раздразнено. Жената просто сви рамене и се засмя уверена, че всички те щяха да продължат да я обожават след връщането й, може би дори повече от преди, тъй като вече ще са опитали живота без нея.

Луиджи метеше коси от пода, когато влязохме в салона му.

— Здрасти, скъпи — поздрави го келнерката и го целуна по двете бузи. — Това е Жулиета. Тя иска… как се казва? Пълна промяна. Съжалявам, но не мога да остана. Чао, скъпи!

Луиджи беше двайсетинагодишен, но имаше окото на Микеланджело.

— Повечето жени — каза ми той, докато още метеше, — идват тук, защото искат това, което и ти — пълна промяна. Казвам им, че са идиотки. Не можеш да превърнеш гаргата в гълъбица колкото и да се мъчиш. Но… — Замълча за миг той, като спря да мете и завъртя стола, за да мога да се настаня. — Лесно можеш да превърнеш гълъбицата в гарга, ако не внимаваш. Ела, седни. Тук си на подходящото място.

Два часа по-късно, когато тръгнах обратно по „Виа ди Чита“, бях затънала още по-дълбоко в дългове, но всяка стотинка си струваше. Червеният костюм на Ева Мария лежеше грижливо сгънат на дъното на пазарската ми торба под обувките, които си вървяха с него. Аз бях облечена в един от петте нови тоалета, одобрени от Луиджи и чичо му, Паоло, който случайно притежаваше магазин за дрехи точно зад ъгъла.

— Добре, добре — каза чичо Паоло, когато забеляза колебанието ми. — Ще намаля всичко с трийсет процента, включително и обувките, ако ми обещаеш нещо. Никога вече не обличай костюма на калинката. Разбираме ли се?

Докато вървях, се оглеждах във витрината на всеки магазин, покрай който минавах. Защо никога преди не бях правила подобно нещо? Още от гимназията си подстригвах косата сама с кухненската ножица. Нужни ми бяха около пет минути, за да подрежа крайчетата и, честно казано, си мислех, че никой не може да забележи. Е, сега аз определено забелязвах разликата.

В детските ни години леля Роза ни водеше при селския бръснар два пъти годишно. Беше достатъчно разумна, за да не ни води заедно. Само веднъж двете с Джанис се озовахме една до друга на бръснарските столове и сигурно приличахме на типичните близначки. Едната беше отворена и напориста, а другата — затворена и едва си налагаше да се погледне в огледалото. Възрастният бръснар отбеляза, че за него е загадка как две близначки може да са толкова различни.

— Вижте! — извика той, като повдигна опашките ни. — Тази има козина на мечка, а другата — коса на принцеса.

Леля Роза не отговори. Просто си седеше там безмълвно и го чакаше да свърши. След като подстригването приключи, тя му плати и му благодари студено. После ни поведе навън раздразнено, сякаш ние, а не бръснарят, бяхме допуснали непростима грешка. От този ден, Джанис никога не бе пропускала възможността да ми направи комплимент за грубата мечешка козина.

Горчивият спомен едва не ме накара да се разплача. Стоях тук, издокарана и търсеща проблеми, докато леля Роза бе на място, където вече не можеше да оцени грижите, които бях положила за косата си. А тя щеше да изпита огромно удоволствие, ако можеше да ме види. Аз обаче бях прекалено заета да си мисля, че Джанис никак нямаше да се зарадва.

Най-после се върнах до палата „Толомей“ и застанах решително пред входа, стиснала пазарската си чанта. Още преди да протегна ръка към вратата, пазачът ми я отвори галантно и я задържа внимателно, въпреки че голямата полуавтоматична пушка му пречеше. Той не ми се усмихна, но приех жеста му като знак, че хората забелязват преобразяването ми.

Отвътре палатът на предците ми бе също толкова строг, колкото и отвън. Ако не знаех, че се намирам в банка, щях да предположа, че съм в църква. Шест гигантски колони от червени тухли поддържаха високия таван. Гишетата, столовете и хората, които вървяха по мраморния под, заемаха съвсем малка част от помещението и белите лъвски глави, подаващи се от древните стени сякаш въобще не забелязваха присъствието им.

— Да? — обърна се към мен чиновничка с тънки като конец рамки на очилата.

Наведох се към нея.

— Възможно ли е да поговоря с господин Франческо Макони?

Тя ме изгледа подозрително.

— Тук няма господин Франческо.

— Няма Франческо Макони?

В този момент жената реши, че трябва да свали очилата си, остави ги на плота и ми се ухили с прекалено любезната усмивка на човек, готов да забие игла във врата ти.

— Не.

— Но аз знам, че е работил тук…

Не успях да продължа, тъй като чиновничката от съседното гише се включи в разговора.

— За президент Макони ли говорите? — прошепна тя със страхопочитание.

— Бил е тук преди двайсет години, нали?

Жената изглеждаше ужасена.

— Президент Макони винаги е бил тук!

— Възможно ли е да поговоря с него? Той е стар приятел на родителите ми, Даяна и професор Толомей. Аз съм Жулиета Толомей.

И двете жени се вторачиха в мен, сякаш бях призрак, внезапно появил се пред очите им. Без да изрече и дума, чиновничката, която отначало се бе опитала да ме обезкуражи, окачи очилата обратно на носа си, вдигна телефона и проведе бърз разговор на италиански. После остави слушалката почтително и се обърна към мен с нещо като усмивка.

— Президент Макони ще ви приеме веднага.

Президент Макони беше изтънчен мъж на около шейсет години, облечен в изискан костюм и вратовръзка. Бе постигнал изненадващ успех в примесването на няколкото дълги косъма от едната страна на плешивото си теме към другата. Заради странната си прическа, той се движеше сковано, но в очите му проблясваше искрена топлота.

— Госпожице Толомей? — Любезно ми протегна ръка той и ми кимна да го последвам нагоре по стълбите. — Това е неочаквано удоволствие.

Никога преди не бях приемана на горните етажи на банка, но подозирах, че това, което се случваше днес в палата „Толомей“, не бе типично за банките като цяло. Тук, дори най-авангардният вътрешен дизайн беше безпомощен пред сграда, която бе почти на осемстотин години. Неравните стени и изкорубените подове напомняха постоянно на сегашните обитатели, че сградите надживяват деловите начинания, затова е разумно да се проявява известно смирение.

Кабинетът на президент Макони се намираше на последния етаж и откриваше великолепна гледка към църквата „Сан Кристофоро“ и няколко други впечатляващи сгради в квартала. Пристъпих напред и се спънах в пластмасова кофа, сложена в средата на голям персийски килим. След като се увери, че не съм пострадала, президент Макони грижливо върна кофата точно на мястото, където стоеше преди да я сритам.

— Покривът тече — обясни ми той, като вдигна очи към напукания гипс по тавана. — Но не можем да открием къде точно. Странна работа. Капе, дори когато навън не вали.

Той сви рамене и ме покани да се настаня на един от двата майсторски резбовани махагонови стола пред бюрото му.

— Старият ни президент обичаше да казва, че сградата плачела. Между другото, той познаваше баща ви.

Президент Макони се настани зад бюрото, облегна се на кожения стол и сключи пръсти.

— Е, госпожице Толомей, с какво мога да ви помогна?

По някаква причина, въпросът ме изненада. Толкова се бях съсредоточила върху идването си тук, че въобще не бях обмислила следващата стъпка. Този Франческо Макони, който досега живееше във въображението ми, знаеше много добре, че бях дошла за съкровището на майка ми и бе чакал нетърпеливо всичките тези години да го предаде на наследницата.

Истинският Франческо Макони обаче се държеше по съвсем различен начин. Започнах да обяснявам защо бях дошла и той ме изслуша безмълвно, като от време на време кимаше. Когато най-после млъкнах, той ме изгледа замислено без да проговори.

— Затова се чудех — продължих, осъзнала, че бях забравила най-важната част, — дали можете да ме заведете до сейфа на майка ми.

Извадих ключа от джоба си и го сложих на бюрото, но президент Макони едва го погледна. След кратко мълчание, той стана и отиде до прозореца; скръстил ръце зад гърба си, се загледа намръщено към покривите на Сиена.

— Майка ви — каза той накрая — беше мъдра жена. А когато господ отнася мъдрите в рая, той ни оставя мъдростта им. Техният дух продължава да живее около нас безмълвно като бухал, чийто очи виждат в нощта, която за нас е само непрогледна тъмнина.

Той замълча за момент и опипа оловното стъкло, което се бе измъкнало от рамката на прозореца.

— В някои отношения, бухалът е подходящ символ за цяла Сиена, а не само за нашия квартал.

— Защото всички хора в Сиена са мъдри? — попитах, тъй като не схващах какво точно имаше предвид.

— Защото бухалът има древен предшественик. За гърците, това била богинята Атина. Римляните я наричали Минерва. В римски времена, тя имала храм тук в Сиена. Старата Сиена, града на Богородица. Нали разбирате? Затова ние винаги сме обичали Дева Мария, дори в древните времена преди раждането на Христос. За нас, тя винаги е била тук.

— Президент Макони…

— Госпожице Толомей — най-после се обърна към мен той, — опитвам се да реша как майка ви би искала да постъпя. Искате да ви дам нещо, което й причини много мъка. Дали наистина тя би искала да го получите? — опита се да се усмихне той. — Но пък надали аз трябва да взимам решението. Тя го остави тук и не го унищожи, значи сигурно е искала да ви го предам. Въпросът е: абсолютно сигурна ли сте, че го искате?

В последвалото мълчание и двамата чухме ясно звука от водната капка, която падна в пластмасовата кофа в слънчевия ден.

След като повика втория пазител на ключа, сериозния господин Виргилио, президент Макони ме поведе надолу по друга стълба — спирала от стари камъни — очевидно построена заедно с палата, към дълбоките мазета на банката. За първи път осъзнах, че под Сиена се намираше друг свят. Свят на пещери и сенки, които контрастираха рязко с горния свят.

— Добре дошла в „Ботини“ — каза президент Макони, докато вървяхме по коридора, напомнящ на пещера. — Това е старият подземен канал от преди хиляда години, който отвеждал вода към Сиена. Всичко е от пясъчник, но с примитивните инструменти от онова време, сиенските строители успели да изкопаят лабиринт от тунели, които отвеждали прясна вода към обществените фонтани и в мазетата на някои частни къщи.

— Съществува ли карта на цялата система? — попитах, като докоснах грубата стена.

— О, не! — изуми се Макони от наивността ми. — Никой не познава цялата система. Има много истории за тайни тунели, но не искаме хората да се мотаят из тях и да ги проучват. Нали разбирате, пясъчникът е шуплив. Рони се. Цяла Сиена е построена върху него.

Отдръпнах ръката си бързо.

— Тази стена е укрепена, нали?

Президент Макони ме изгледа леко засрамено.

— Не.

— Но тук сме в банка? Това ми изглежда… опасно.

— Навремето — отвърна той, като повдигна вежди отбранително — някакви типове се опитаха да проникнат в банката. Веднъж. Изкопаха тунел. Нужни им бяха месеци.

— Какво стана с тях?

Президент Макони посочи към охранителната камера, монтирана в един мрачен ъгъл.

— Разполагаме с идеална охранителна система. Когато алармата запищя, крадците избягаха през тунела без да откраднат нещо.

— Кои бяха те? — попитах. — Разбрахте ли?

Той сви рамене.

— Някакви типове от Неапол. Никога повече не се върнаха тук.

Най-после стигнахме до трезора. Президент Макони и господин Виргилио прокараха електронните си карти и отвориха масивната врата.

— Виждате ли? — гордо ме попита президент Макони. — Дори президентът не може да отвори трезора сам. Както казват, пълната власт корумпира напълно.

В трезора, сейфове покриваха всяка стена от пода до тавана. Повечето бяха малки, но имаше няколко с размера на шкафовете за багаж по летищата. Сейфът на майка ми бе със среден размер. Президент Макони ми го посочи и ми помогна да завъртя ключа, после двамата с господин Виргилио любезно напуснаха помещението. След секунда чух драскане на кибрит и разбрах, че са се възползвали от възможността да изпушат по цигара в коридора пред охранителните камери.

Откак прочетох писмото на леля Роза за първи път, из главата ми се въртяха различни идеи за съкровището на майка ми. Бях положила огромни усилия да сдържа очакванията си, за да не се разочаровам. Но и в най-скромните си фантазии откривах великолепна златна кутия, заключена и пълна с обещания, също като сандъците със съкровища, които пиратите заравяха по самотни острови.

Майка ми не беше оставила нищо подобно. Открих дървена кутия със златни орнаменти. Не беше заключена, но закопчалката бе ръждясала и не можех да я отворя. Разтърсих кутията и се опитах да отгатна съдържанието й. Беше с размера на миниатюрна фурничка и то учудващо лека, което веднага изключи възможността за скрити златни кюлчета и бижута. Но пък съкровищата бяха под различна форма, а аз определено нямаше да отхвърля купчина хартиени банкноти с трицифрена деноминация.

Докато се сбогувахме, президент Макони настоя да ми поръча такси. Обясних му, че не се нуждая от такова. Златната кутия потъна на дъното на пазарската ми торба, а хотел „Чизарели“ се намираше съвсем наблизо.

— На ваше място щях да внимавам и да не се разхождам наоколо с това. Майка ви винаги беше изключително внимателна.

— Но кой знае, че съм тук? И че съм взела кутията?

Той сви рамене.

— Салимбени…

Засмях се.

— Не ми казвайте, че старата семейна вражда продължава.

Президент Макони отмести очи с неудобство.

— Салимбени винаги ще бъдат Салимбени.

Докато се отдалечавах от двореца „Толомей“, си повторих това изречение няколко пъти, като се чудех какво точно означаваше. Накрая реших, че от това място не можех да очаквам друго. Ако се съдеше по разказаното от Ева Мария за свирепите съперничества и кални номера в съвременното „Палио“, старите семейни вражди от Средновековието все още продължаваха, само оръжията бяха други.

Припомняйки си, че произхождам от семейство Толомей, тръгнах с наперена походка покрай палат „Салимбени“. Просто исках да покажа на Алесандро, ако случайно погледнеше през прозореца в този момент, че в града вече има нов шериф.

Точно тогава, когато погледнах през рамо, за да се уверя, че съм отпратила ясно послание, забелязах мъж, който вървеше след мен. Някак си не подхождаше на околната среда. „Банки ди Сопра“ бе пълна с туристи, майки с колички и хора в делови костюми, които говореха високо по мобилните си телефони и жестикулираха оживено. Този мъж обаче бе облечен в мизерен анцуг, а огледалните очила на носа му не можеха да скрият факта, че гледаше право в пазарската ми чанта.

Дали си въобразявах? Или пък думите на президент Макони бяха опънали нервите ми? Поспрях пред витрината на един магазин, като се надявах, че мъжът ще ме отмине и ще си продължи по пътя. Но той не го направи, а също спря и се престори, че разглежда залепен на стената афиш.

За първи път изпитах страх и започнах да обмислям следващия си ход. Имах само една възможност. Ако продължах напред, той сигурно щеше да грабне чантата от ръката ми или щеше да ме проследи и да ме посети по-късно.

Влязох в магазина, като си тананиках небрежно, втурнах се към продавача и го попитах дали мога да изляза през задния вход.

Той дори не вдигна поглед от списанието си за мотори, а просто ми посочи врата в задната част на помещението.

След десет секунди изскочих в задна уличка и едва не съборих редицата скутери, паркирани един до друг. Нямах представа къде се намирам, нито как да се върна в хотела оттук. Но важното беше, че чантата си е у мен.

Когато таксито ме остави пред хотел „Чизарели“, с радост бих платила какво ли не за возенето. Но шофьорът запротестира, когато му оставих огромен бакшиш и ми върна повечето пари.

— Госпожице Толомей! — разтревожено се втурна към мен директор Росини веднага щом влязох в хотела. — Къде бяхте? Капитан Сантини току-що бе тук. В униформа! Какво става?

— О! — опитах да се изсмея, явно Алесандро не бе тъпак. — Да не е дошъл да ме покани на кафе?

Директор Росини се вторачи в мен неодобрително.

— Не мисля, че капитанът беше тук, за да ви ухажва, госпожице Толомей. Предлагам да му се обадите. Ето… — Той ми подаде визитната картичка с благоговение, сякаш бе нафора. — Номерът на мобифона му е написан на гърба, виждате ли? Предлагам… — Той повиши глас, когато продължих покрай него по коридора. — … да му се обадите веднага!

През следващия час опитах почти всичко — пинсети, нокторезачка, сапун и вода, дори мили думи, но нищо не успя да отвори кутията със съкровището. Закопчалката бе солидно ръждясала, което ми подсказа, че златните орнаменти всъщност въобще не бяха златни. Накрая реших да действам с груба сила и започнах да удрям кутията с тънкия ток на една от новите си обувки, като шепнех извинения към Умберто. Дори метнах кутията на пода със закопчалката надолу. Едва тогава, когато тя най-после се отвори, се сетих, че умът ми бе замъглен от алчност и, ако в кутията имаше крехък предмет, вече сигурно бе счупен.

Но вътре нямаше нищо чупливо. Всъщност, нямаше почти нищо. Беше пълна с хартии. При това отегчителни. Не пари или борсови акции, или нотариални актове, а писма в пликове и различни текстове, прихванати с телбод или ластик. Единствените предмети бяха тетрадка с драсканици, евтин екземпляр на „Ромео и Жулиета“ и старо кръстче на сребърна верижка.

Разгледах кръстчето, като се чудех дали е много старо и изключително ценно. Но силно се съмнявах. Дори да беше адски старо, все пак бе направено от сребро и не виждах нищо специално в него.

Същото бе и с екземпляра на „Ромео и Жулиета“. Прелистих го няколко пъти, твърдо решена да открия стойността му, но в книгата нямаше нищо обещаващо, дори бележки в полетата.

В тетрадката имаше някои интересни рисунки, които с малко въображение биха могли да бъдат свързани с търсене на съкровища. Или пък бяха просто скици на посещавани музеи и градини със скулптури. Една от тях определено бе привлякла погледа на майка ми, ако въобще тетрадката бе нейна. Представляваше мъж и жена. Коленичил, мъжът държеше жената в ръцете си. Ако очите й не бяха отворени, щях да предположа, че е мъртва или заспала. В тетрадката имаше поне двайсет скици на тази скулптура. Много от тях представяха детайли като например черти на лицето, но нищо не ми подсказа какво бе привлякло майка ми към статуята.

На дъното на кутията лежаха шестнайсет писма. Пет бяха от леля Роза, която молеше мама да се откаже от „смахнатите си идеи“ и да се прибере у дома. Други четири бяха също от леля Роза, но изпратени по-късно и майка ми никога не ги бе отваряла. Останалите бяха на италиански, изпратени на мама от хора, които не познавах.

В кутията имаше само още няколко напечатани текста. Някои бяха избелели и овехтели, докато други — нови и по-здрави. Повечето бяха на английски, но един бе на италиански. Дори и той беше с английско заглавие. Всичките, с изключение на италианския, бяха преводи, написани след изобретяване на пишещата машина.

Докато преглеждах купчината, постепенно ми стана ясно, че в привидната лудост имаше рими и логика. След като осъзнах това, не ми бе нужно дълго време, за да подредя на леглото си текстовете в хронологичен ред.

ДНЕВНИКА НА МАЕСТРО АМБРОДЖИО (1340)

ПИСМАТА НА ЖУЛИЕТА ДО ДЖИАНОЗА (1340)

ПРИЗНАНИЯТА НА МОНАХ ЛОРЕНЦО (1340)

ПРОКЛЯТИЕТО НА МОНА МИНА (1366) (на италиански)

ТРИЙСЕТ И ТРЕТАТА ИСТОРИЯ НА МАСУКИО САЛЕРНИТАНО(1476)

„РОМЕО И ЖУЛИЕТА“ НА ЛУИДЖИ ДА ПОРТО (1530)

„РОМЕО И ЖУЛИЕТА“ НА МАТЕО БАНДЕЛО (1554)

„РОМЕО И ЖУЛИ — РОМЕУС И ЖУЛИЕТА“ НА АРТЪР БРУК(1562)

„РОМЕО И ЖУЛИЕТА“ НА УИЛЯМ ШЕКСПИР (1599)

СЕМЕЙНОТО ДЪРВО НА ДЖУЛИЕТА И ДЖИАНОЗА

След като ги подредих обаче, ми беше нужно много по-дълго време да осмисля колекцията. Първите четири текста, всичките от четиринайсети век, бяха загадъчни и често откъслечни, докато по-късните текстове бяха по-ясни. Най-важното бе, че по-късните текстове имаха нещо общо — всичките бяха версии на историята на Ромео и Жулиета; последна беше познатата пиеса на Шекспир.

Изненадах се, когато открих, че прочутият Бард не бе измислил историята, а просто се бе възползвал от писанията на други автори. Признавам, че Шекспир бе гениален писател и, ако не бе прекарал цялата случка през машината си за пентаметри, тя надали щеше да стане толкова известна. Но все пак историята, озовала се на бюрото му, си бе добра. Интересното бе, че най-ранната й версия, написана от Масукио Салернитано през 1476 година, не разказваше за събития, случили се във Верона, а тук — в Сиена.

Литературното откритие ме отклони от факта, че констатирах сериозно лично разочарование. В кутията на майка ми нямаше нищо с парична стойност, а сред хартиите, които прегледах досега, не срещнах дори смътен намек за скрити някъде другаде семейни ценности.

Вероятно трябваше да се засрамя, че разсъждавах по този начин. Може би трябваше просто да съм благодарна задето държах в ръцете си нещо, което бе принадлежало на майка ми.

Но бях прекалено объркана, за да разсъждавам логично. Какво, за бога, бе накарало леля Роза да вярва, че тук имаше нещо изключително ценно? Нещо, което си заслужаваше пътуването до най-опасното от всички места — Италия? И защо майка ми бе пазила кутията с хартии в банков сейф?

Почувствах се тъпо, особено като се сетих за типа в анцуга. Разбира се, че не ме е следял. Сигурно и той бе продукт на прекалено развинтената ми фантазия.

Напълно лишена от ентусиазъм, започнах да разлиствам ранните текстове. Два от тях, „Признанията на монах Лоренцо“ и „Писмата на Жулиета до Джианоза“, представляваха просто колекция от странни откъси като: „заклех се пред Богородица, че съм действал в съответствие с…“ и „… по целия път до Сиена в ковчег заради страха от разбойници“.

„Дневника на маестро Амброджио“ изглеждаше по-смислен, но когато се зачетох в него, почти ми се поиска да не го бях правила. Който и да беше маестрото, страдаше от говорна диария и бе отбелязал всяка тъпотия, случила се с него и приятелите му през 1340 година. Доколкото успях да разбера, нямаше нищо общо с мен или с каквото и да било друго в кутията на майка ми.

Внезапно обаче погледът ми попадна на едно име в текста на маестрото.

Жулиета Толомей.

Трескаво се вторачих в страницата. Нямаше грешка. След дълги размишления относно това колко трудно е да нарисуваш идеалната роза, многословният маестро Амброджио бе изписал няколко страници за млада жена с име като моето. Съвпадение ли беше?

Облегнах се на възглавницата и зачетох дневника от самото начало, като от време на време преглеждах откъслечните писма на Жулиета и изповедите на монах Лоренцо. Така започна пътешествието ми из Сиена през 1340 година и връзката ми с жената, носеща моето име.

II.I.

„… във трупна вкочанялост

ще бъдат крайниците ти — и тъй ще спиш

четирсет и два часа, след което

като от сладък сън ще се събудиш.“

Сиена, 1340 година

О, те бяха глупците на съдбата!

Пътуваха от три дни, играеха си на криеница с бедите и преживяваха с хляб, твърд като камък. Сега, през последния и най-горещ ден на лятото, бяха толкова близо до края на пътешествието си, че монах Лоренцо видя вече кулите на Сиена, които проблясваха мамещо в маранята. Точно тук, за съжаление, броеницата му изгуби защитната си сила.

Седнал в каруцата, където се полюляваше изморено зад шестимата придружаващи го ездачи, младият монах тъкмо бе започнал да си представя цвъртящата пържола и ароматното вино, които ги чакаха в града, когато група зловещи типове на коне, поне десет-дванайсет човека, изскочиха от близкото лозе, обградиха пътешествениците и блокираха пътя с мечовете си.

— Поздрави, непознати люде! — извика началникът им, беззъб и мърляв, но издокаран в скъпите дрехи на предишните си жертви. — Кой си позволява да минава през територията на Салимбени?

Монах Лоренцо дръпна юздите и спря каруцата, а придружителите му застанаха между нея и бандитите.

— Както виждате — отговори един от хората му, като посочи расото си, — ние сме смирени монаси от Флоренция, благородни човече.

— Ха — изсумтя бандитът, като присви очи и ги прикова в уплашеното лице на монах Лоренцо. — Какви съкровища криете в каруцата?

— Нищо ценно за вас — отговори ездачът, като побутна коня си напред, за да блокира достъпа на разбойника до каруцата. — Моля ви, позволете ни да минем. Ние сме божи хора и не представляваме заплаха за вас и благородните ви сродници.

— Този път принадлежи на Салимбени — каза бандитът и размаха меча си като сигнал за другарите му да се приближат. — Ако искате да го използвате, трябва да си платите таксата. Важно е за вашата собствена безопасност.

— Вече платихме пет такси за Салимбени.

Злодеят сви рамене.

— Защитата струва скъпо.

— Но кой би нападнал група божи хора, отправили се към Рим? — настоя монахът.

— Кой ли? Проклетите псета на Толомей! — извика разбойникът, като се изплю презрително на земята, а хората му бързо го последваха. — Тези крадливи изнасилвачи и копелета!

— Точно по тази причина — отбеляза монахът, — бихме искали да стигнем до Сиена преди да се стъмни.

— Сиена не е далеч — кимна бандитът. — Но портите й се затварят рано напоследък заради зловещите проблеми, причинени от бесните кучета на Толомей на изтънчените граждани на Сиена и най-вече на великото семейство Салимбени, от което произхожда благородният ми господар.

Речта бе посрещната с окуражителни викове от страна на бандата му.

— Така че, както можете да видите — продължи разбойникът, — ние смирено управляваме този път и повечето други пътища около Сиена и ви съветвам приятелски да побързате и да платите таксата, за да си продължите напред и да влезете в града преди портите да се затворят. В противен случай можете да станете жертва на страшните банди на Толомей, които нощем излизат да безчинстват.

Последва дълго мълчание. Свит в каруцата зад придружителите си, монах Лоренцо усети как сърцето му заби лудо и за момент му се стори, че ще припадне. Беше изкарал един от онези ужасни дни със зловещо слънце и никакъв ветрец, които му напомняха за страхотиите на ада. А и още преди няколко часа водата им бе свършила. Ако той самият отговаряше за кесията с парите, с радост би платил на разбойниците, за да си продължи пътя.

— Добре тогава — каза водачът на пътешествениците, сякаш бе чул безмълвната молитва на монах Лоренцо. — Колко струва защитата ви?

— Зависи — ухили се бандитът. — Какво има в каруцата и колко струва?

— Ковчег, благородни приятелю — отговори водачът. — В него лежи жертвата на страшна чума.

Повечето разбойници се отдръпнаха назад, когато чуха новината, но главатарят им не се плашеше лесно.

— Добре — ухили се той широко. — Да погледнем.

— Не ви препоръчвам! — посъветва го водачът. — Ковчегът трябва да остане запечатан. Така ни е заповядано.

— Заповеди? — възкликна разбойникът. — Откога смирените монаси получават заповеди? И откога… — Замълча той за ефект. — … яздят коне от Липиция?

В тишината, която последва думите му, монах Лоренцо усети как силата на духа му се изпари.

— И вижте това! — продължи бандитът, най-вече за да развесели хората си. — Виждали ли сте някога смирени монаси с такива прекрасни обувки? Ето така — посочи той с меча си към мизерните сандали на монах Лоренцо — трябваше да сте обути, безгрижни приятели. Според мен, вие просто служите на щедър господар, различен от господ, и съм уверен, че за него стойността на ковчега надвишава многократно скромните десет флорина, които ще ви поискам.

— Грешите — възрази водачът, — ако си мислите, че можем да платим подобна такса. Два флорина са единственото, което можем да си позволим. Представяте господаря си в много лоша светлина, като изнудвате църквата с подобна алчност.

Разбойникът се ухили на обидата.

— Алчност ли? Не. Моят проблем е любопитството. Платете десет флорина или знам как да действам. Каруцата и ковчегът ще останат тук под моята закрила, докато господарят ви си ги потърси лично. Защото страшно искам да видя богатото копеле, което ви е изпратило.

— Скоро няма да закриляте друго, освен вонята на смъртта.

Разбойникът се изсмя презрително.

— Миризмата на златото, приятелю, превъзмогва всяка лоша воня.

— И планина от злато не е достатъчна да скрие твоята воня — грубо отвърна водачът, най-после забравил смирението.

Чувайки обидата, монах Лоренцо прехапа устни и започна да се оглежда накъде да бяга. Познаваше спътниците си достатъчно добре, за да предвиди края на разправията и не искаше да участва в него.

Разбойникът се впечатли от наглостта на жертвата си.

— Значи си твърдо решен да загинеш от меча ми? — попита той.

— Твърдо решен съм да изпълня мисията си — отговори водачът. — Ръждивият ти меч няма да ме отклони от целта ми.

— Мисията ти? — подигра се разбойникът. — Вижте, братовчеди, тук си имаме монах, който си въобразява, че господ го е направил рицар!

Бандитите се засмяха, а главатарят им кимна към каруцата.

— Сега разкарайте тези тъпаци и отведете конете и каруцата в Салимбе…

— Имам по-добра идея — прекъсна го водачът, като свали расото си и откри униформата под него. — Защо вместо това не отидем да видим моя господар, Толомей, и да му поднесем главата ти, набучена на кол?

Монах Лоренцо изстена измъчено, защото опасенията му станаха факт. Без да се преструват повече, придружителите му — всичките рицари от семейство Толомей — извадиха мечовете и кинжалите си. Звукът на оръжията накара разбойниците да се отдръпнат назад за миг, но бързо се съвзеха и се втурнаха напред в атака.

Внезапната суматоха накара впрегнатите коне да запрепускат в галоп. Монах Лоренцо можеше само да дърпа безполезните юзди и да се моли за проявата на здрав разум у две животни, които никога не бяха учили философия. След три дни пътуване, конете показаха забележителна сила и задърпаха каруцата и монаха далеч от свадата по неравния път към Сиена. Колелата се затресоха, а ковчегът заподскача, заплашвайки да се разбие.

Монах Лоренцо не постигна никакъв успех в диалога с конете, затова се обърна към ковчега, търсейки по-лесен противник. Опита се да го задържи на едно място, но докато се мъчеше да го хване по-здраво, раздвижване по пътя зад него го накара да вдигне очи и да осъзнае, че ковчегът беше последната му грижа.

Следваха го двама бандити, твърдо решени да се доберат до съкровището. Камшикът и броеницата се оказаха единственото му средство за защита. Изведнъж един от разбойниците се изравни с каруцата и се опита да се хване за нея, стиснал нож в беззъбата си уста. Монах Лоренцо, обладан от внезапна ярост, размаха камшика и чу, че злодеят вика от болка. Бузата му бе разкървавена. Когато монахът замахна отново, разяреният бандит хвана камшика и го изтръгна от ръката му. Останал само с броеницата и кръста, Лоренцо започна да замеря бандита с остатъците от обеда си. Но твърдостта на хляба не успя да му попречи да се качи в каруцата.

Когато видя, че врагът му е лишен от амуниции, разбойникът скочи на крака триумфално и размаха ножа пред треперещата си мишена.

— Спри в името на Христос! — извика монах Лоренцо, като вдигна броеницата си. — Имам приятели в рая, които смъртно ще те покосят!

— Така ли? Не ги виждам никъде.

Точно в този миг, капакът на ковчега се отвори и обитателката му — млада жена с рошава коса и искрящи очи като на ангел отмъстител, се надигна решително. Бандитът изпусна ужасено ножа си и посивя от страх. Без колебание, ангелът скочи от ковчега, грабна ножа и го заби в бедрото на собственика му.

Раненият изпищя, изгуби равновесие и падна от каруцата. С пламтящи от вълнение бузи, момичето се завъртя усмихнато към монах Лоренцо.

— Не, Жулиета! — настоя той и я бутна обратно в ковчега. — В името на бога, стой си там тихо!

Монахът затръшна капака над възмутеното й лице и се огледа за втория бандит. Той обаче не бе безумец като другаря си и не възнамеряваше да се метне в препускащата каруца. Вместо това се опита да хване юздите и да спре конете. За ужас на Лоренцо, мярката се оказа ефективна. След около половин километър конете спряха.

Едва тогава злодеят се приближи до каруцата и монах Лоренцо забеляза, че е самият главатар на разбойниците, очевидно незасегнат от битката. Залязващото слънце го озаряваше с напълно незаслужен бронзов ореол. Монахът се изуми от контраста между лъчезарната красота на провинцията и зловещата свирепост на обитателите й.

— Какво ще кажеш, отче — любезно започна бандитът, — ще ти подаря живота, дори каруцата и хубавите коне, срещу момичето?

— Благодаря за щедрото предложение — отвърна монах Лоренцо, — но аз съм заклетият покровител на благородната дама и не мога да ти я оставя. Ако го направя, и двамата ще отидем в ада.

— Пфу! — презрително изсумтя разбойникът. — Момичето не е по-благородно от мен и теб. Всъщност, силно подозирам, че е курва от семейство Толомей.

Откъм ковчега се чу възмутен вик и монах Лоренцо бързо затисна капака с крак.

— Тази светица наистина е от семейство Толомей — призна той. — И всеки, който сложи ръка върху нея, ще навлече война върху рода си. Сигурен съм, че господарят ти, Салимбени, не желае подобна вражда.

— Ах, вие монасите и церемониите ви — грубо отвърна бандитът. — Не ме плаши с война, проповеднико. Там е силата ми.

— Умолявам те да ни пуснеш! — настоя монах Лоренцо, като вдигна броеницата си с надеждата да улови последните слънчеви лъчи. — Или, кълна се в тези свети зърна и раните на Христос, господ ще те прокълне и ангелите ще се спуснат от небето, за да убият децата ти в леглата им!

— Добре дошли да са! — ухили се злодеят и извади сабята си. — Бездруго имам прекалено много отрочета.

Той прехвърли крак през главата на коня си и скочи в каруцата с ловкостта на танцьор. Забеляза как противникът му се сви ужасено и се засмя.

— Защо си толкова изненадан? Наистина ли смяташе, че ще те оставя жив?

Главатарят размаха сабята си, а монах Лоренцо се отпусна примирено на колене, стисна броеницата си и зачака удара. Да умре на деветнайсет години бе жестоко, особено когато никой нямаше да стане свидетел на мъченическата му смърт, с изключение на Светия Отец, който не бе прочут със спасяването на умиращите си синове.

II.II.

„Седнете, братовчеде Капулети!

Не сме за танци ний!“

Не си спомням докъде прочетох историята през нощта, но когато най-после заспах сред морето хартии, навън птичките вече бяха започнали да чуруликат. Сега вече схващах връзката между различните текстове в кутията на майка ми. Всичките предхождаха версията на Шекспир. И нещо повече, текстовете от 1340 година не бяха само художествена измислица, а свидетелски показания за събитията, предизвикали създаването на прочутата пиеса.

Макар още да не се бе появил в собствения си дневник, загадъчният маестро Амброджио очевидно бе познавал лично хората, превъплътени в героите на известната история. Дневникът му потвърждаваше, че наистина бяха живели не във Верона, а в Сиена през 1340 година. Признавам, че засега никое от описаните от него събития не изглеждаше еднакво с трагедията на Шекспир, но пък между истинските случки и пиесата на Барда бяха изминали повече от два века и половина, през които историята се бе разнасяла от уста на уста.

Изгаряща от нетърпение да споделя наученото с човек, който би го оценил — не всеки би намерил за ироничен факта, че през вековете милиони туристи се бяха трупали в грешния град, за да видят балкона и гроба на Жулиета — звъннах на мобифона на Умберто, веднага щом изскочих изпод душа.

— Принцесо! — възкликна той, когато му разказах, че успешно съм очаровала президент Макони и съм се сдобила с кутията на майка ми. — Поздравления! Е, колко си богата сега?

— Хм — изсумтях, като огледах бъркотията по леглото си. — Не мисля, че съкровището е в кутията. Ако въобще има такова.

— Разбира се, че има съкровище — запротестира Умберто. — Защо иначе майка ти би го прибрала в сейф? Огледай се по-внимателно.

Поради липсата на по-добра идея, започнах да преглеждам италианските писма, изпратени на майка ми преди повече от двайсет години. В Сиена все още трябваше да има някой, който бе познавал родителите ми и можеше да отговори на въпросите ми. Но без да знам италиански бе трудно да разбера кои писма бяха написани от приятели или членове на семейството. Единствените следи открих в едно от писмата, което започваше с думите „Скъпа Даяна“, а името на подателя бе Пия Мария Толомей.

Разгънах картата на града върху писмата и затърсих адреса на подателя. Най-после успях да го открия на миниатюрно площадче, наречено „Пиацета дел Кастеларе“ в центъра на Сиена. Намираше се в сърцето на квартала на Бухала, недалеч от палата „Толомей“, където се бях запознала с президент Макони предишния ден.

Ако имах късмет, Пия Мария Толомей, която и да беше тя, все още живееше там и нямаше нетърпение да си побъбри с дъщерята на Даяна Толомей.

„Пиацета дел Кастеларе“ приличаше на малка крепост насред града и не я намерих лесно. След като минах покрай нея няколко пъти, най-после открих, че трябваше да вляза през покрита уличка, отбиваща от „Виа Чеко Ангиолери“, която бях помислила за вход към частен двор. След като изскочих на площадчето, се озовах сред високи безмълвни сгради. Огледах спуснатите капаци на прозорците и ми се стори напълно възможно да са били затворени по някое време през Средновековието и оттогава да не са били отваряни. Внезапно се почувствах тъпо задето бях облякла една от новите си рокли. В тази среда щеше да е по-подходящо да нахлузя расо с качулка. Всъщност, ако не бяха няколкото скутера, паркирани в ъгъла, котката с лъскава черна каишка пред една от вратите и музиката, долитаща от единствения отворен прозорец, щях да предположа, че сградите отдавна са били изоставени на призраци и плъхове.

Извадих плика и се огледах за адреса. Според картата се намирах на правилното място, но когато обиколих вратите, никъде не видях името Толомей. Не успях да намеря и номера, който отговаряше на онзи в писмото. Помислих си, че за да станеш пощаджия тук, определено трябва да имаш ясновидски способности.

Не знаех какво друго да направя, затова започнах да натискам звънците по ред. Тъкмо когато се канех да натисна четвъртия, някаква жена отвори един от капаците над мен и извика нещо на италиански.

Размахах писмото.

— Пия Мария Толомей?

— Толомей?

— Да! Знаете ли къде живее? Все още ли е тук?

Жената ми посочи врата на другия край на площадчето и каза нещо, което сигурно означаваше „опитай там“.

Едва сега забелязах по-модерна врата в далечната стена. Имаше красива черно-бяла дръжка и, когато я натиснах, вратата се отвори. Поспрях за миг, тъй като не бях наясно с етикета за проникване в частни домове в Сиена. Междувременно жената от прозореца продължаваше да ме подтиква да вляза вътре — очевидно ме намираше адски тъпа — затова го направих.

— Ало? — извиках, като прекрачих прага и се вторачих в хладната тъмнина.

След като очите ми се приспособиха, видях, че се намирам в антре с много висок таван; заобиколена бях от гоблени, картини и антики, подредени в стъклени витрини. Пуснах вратата и извиках:

— Има ли някой у дома? Госпожо Толомей?

Чух само как вратата се затвори тихо зад гърба ми.

Не знаех как да действам, затова тръгнах предпазливо по коридора, разглеждайки антиките около мен. Сред тях имаше колекция от дълги вертикални платна с образи на коне и Света Богородица. Няколко изглеждаха стари и избелели, други бяха модерни и крещящи. Едва когато стигнах до края на редицата, осъзнах, че това не бе частен дом, а музей или обществена сграда.

Най-после чух нечии стъпки и мъжки глас, който извика нетърпеливо:

— Салваторе?

Обърнах се и видях домакина си, който излезе от съседната стая, облегнат на патерица. Беше стар човек, определено над седемдесетте, а намръщената гримаса го караше да изглеждаше още по-стар.

— Салва…

Той се закова на място, когато ме видя, и каза нещо, което не звучеше много приветствено.

— Здравейте — поздравих енергично, като вдигнах писмото пред гърдите си, както прави човек с кръст пред трансилвански граф. — Търся Пия Мария Толомей. Познавала е родителите ми. — Посочих към себе си. — Аз съм… аз съм Жулиета Толомей. То-ло-мей.

Мъжът пристъпи към мен и дръпна писмото от ръката ми.

— Не съм глух — каза той, като огледа плика подозрително и го завъртя няколко пъти, за да препрочете адресите на подателя и получателя. — Жена ми е изпратила това писмо — най-после рече той. — Преди много години. На Даяна Толомей. Тя беше моя… как се казва… леля. Къде го намерихте?

— Даяна беше моята майка — обясних притеснено. — Аз съм Жулиета, по-голямата от двете й близначки. Исках да дойда и да видя Сиена, мястото, където са живели родителите ми… Помните ли ме?

Старецът не отговори веднага. Вгледа се в лицето ми учудено и ме докосна с ръка по бузата, сякаш искаше да се увери, че съм истинска.

— Малката Жулиета? — Най-после опита той. — Ела тук! — Прегърна ме той топло. — Аз съм Пепо Толомей, кръстника ти.

Не знаех как да реагирам на внезапната интимност. Обикновено не се втурвах да прегръщам хората — оставях това на Джанис, която би целунала всеки по устата, ако знаеше, че я гледам. Но в стареца и искрената му радост от срещата ни имаше нещо мило.

— Съжалявам, че се натрапих… — започнах, като се прокашлях с неудобство.

— Не! Не! Не! — извика Пепо. — Толкова се радвам, че си тук! Ела, позволи ми да ти покажа музея. Това е музеят на Бухала.

Той се чудеше откъде точно да започне и подскачаше наоколо на патерицата си, търсейки нещо, с което да ме впечатли. Внезапно се закова на място, забелязал изражението ми.

— Не! Не искаш да разглеждаш музея! Искаш да поговорим! Точно така! Трябва да поговорим!

Той вдигна ръце и едва не събори една от статуите с патерицата си.

— Трябва да чуя всичко. Жена ми… трябва да отидем да видим жена ми. Тя толкова ще се зарадва. Тя си е у дома… Салваторе!

След десет минути изскочих от „Пиацета дел Кастеларе“, яхнала червено-черен скутер. Пепо Толомей ми помогна да се настаня на седлото с театралните жестове на фокусник, нагласящ асистентката си в кутия, която щеше да среже на две. Стиснах здраво тирантите му и полетяхме по „Виа Чеко Ангиолери“ с висока скорост, сякаш малкото площадче зад нас щеше да избухне всеки момент.

Пепо настоя да затвори музея веднага и да ме заведе в дома си, за да се запозная с жена му, Пия Мария. Приех поканата с радост, предполагайки, че домът му се намира зад ъгъла. Едва сега, когато профучахме по улицата покрай дворец „Толомей“, осъзнах грешката си.

— Далеч ли е? — извиках, хванала се здраво за него.

— Не! Не! Не! — отвърна Пепо, като едва не прегази майка с количка. — Не се притеснявай, ще се обадим на всички и ще направим голяма семейна сбирка!

Развълнуван от перспективата, той започна да описва всички членове на семейството, с които скоро щях да се запозная; едва го чувах заради вятъра. Беше прекалено възбуден, за да забележи, че когато минахме покрай палат „Салимбени“, профучахме право през група полицаи в бронирани жилетки, и ги принудихме да отскочат настрани.

— Уха! — изстенах, чудейки се дали Пепо осъзнаваше, че може да се наложи да проведем семейната сбирка в затвора.

Но полицаите не направиха опит да ни спрат, а просто ни загледаха как отминаваме по начина, по който куче на каишка гледа наперена котка на другата страна на улицата. За съжаление, един от полицаите беше кръщелникът на Ева Мария, Алесандро. Бях сигурна, че ме е познал, макар да не носех джапанки.

— Пепо! — извиках, като дръпнах тирантите му. — Наистина не искам да ме арестуват.

— Не се тревожи! — отвърна той спокойно. — Прекалено бърз съм за ченгетата.

След секунда профучахме през една от древните градски порти и се озовахме насред красивата като на картина тосканска природа.

Докато седях на скутера и се оглеждах наоколо над рамото на Пепо, ужасно ми се искаше да почувствам, че най-после се прибирам у дома. Но всичко около мен бе ново. Топлият аромат; на цветя и билки, вълнистите хълмове, дори одеколонът на Пепо имаха някакъв чужд елемент, който бе учудващо привлекателен, особено като се имаха предвид обстоятелствата.

Но пък колко ли наистина си спомняме от първите три години на живота си? Понякога си представях как прегръщам чифт дълги крака, които определено не принадлежаха на леля Роза, а и двете с Джанис помнехме голяма стъклена купа, пълна с изсушени цветя и тапи от вино. Но с изключение на тези два образа нямаше нищо. От време на време, когато се сетехме за нещо от детството си, и двете се обърквахме.

— Сигурна съм, че паянтовата масичка за шах беше в Тоскана — настояваше Джанис. — Къде другаде може да е била? Леля Роза никога не е имала масичка за шах.

— Добре тогава — възразявах всеки път, — но как ще обясниш, че Умберто те шамароса, когато я събори?

Джанис не можеше да обясни и промърморваше раздразнено:

— Е, може пък да е бил някой друг. Когато си на две години, всички мъже изглеждат еднакво.

После се ухилваше и измърморваше:

— По дяволите, дори сега си приличат ужасно.

Докато растях, обичах да си фантазирам как се връщам в Сиена и внезапно си припомням всичко за детството си. Сега, когато най-после бях тук, летях по пътя без да разпозная абсолютно нищо. Започнах да се чудя дали животът ми вън от Италия бе променил важна част от душата ми.

Пия Мария и Пепо Толомей живееха във ферма в малка долинка, обградена от лозя и маслинови горички. Нежни хълмове се издигаха от всички страни на имота и красотата на мирното уединение компенсираше липсата на широка панорама. Къщата определено не бе палат. Из пукнатините в жълтите стени растяха плевели, зелените капаци се нуждаеха от боядисване; а керемиденият покрив изглеждаше готов да се срути при следващата буря. Но пълзящите лози и стратегически разположените саксии с цветя криеха разрухата и придаваха неповторим чар на мястото.

След като паркира скутера и грабна патерицата, облегната на стената, Пепо ме поведе към градината в задната част на къщата. Там, в сянката, жена му Пия Мария седеше сред внуците и правнуците си като богиня на плодородието, заобиколена от джуджета и нимфи, и ги учеше как да сплетат плитка от пресен чесън. На Пепо бяха нужни няколко опита, за да я накара да разбере коя съм и защо ме е довел в дома им, но след като Пия Мария най-после реши да се довери на ушите си, тя нахлузи чехлите си, надигна се, подпомогната от антуража си, и ме прегърна здраво.

— Жулиета! — възкликна тя радостно, като ме погали нежно по косата. — Същата като майка си!

След по-малко от час градината се напълни с хора и храна. Стори ми се, че всички бяха стояли зад ъгъла, стиснали по някой местен деликатес в ръка, очаквайки повод за празненство. Някои бяха членове на семейството, други — приятели и съседи. Всички твърдяха, че познавали родителите ми и се чудели какво е станало с близначките им. Никой не изрече нищо обидно, но усетих, че преди двайсет и няколко години леля Роза бе отвела мен и Джанис въпреки желанията на семейство Толомей. Благодарение на чичо Джим, тя имаше солидни връзки в Държавния департамент, което й бе позволило да изпълни целта си. И така, ние с Джанис изчезнахме без следа за голяма мъка на Пия Мария и Пепо, които все пак бяха кръстниците ни.

— Но всичко това вече е в миналото! — упорито повтаряше Пепо, като ме тупаше по гърба. — Сега си тук и най-после можем да поговорим.

Въобще нямахме представа откъде да започнем. Имахме прекалено много въпроси и години, за които бяха нужни обяснения, включително загадъчното отсъствие на сестра ми.

— Тя беше твърде заета и не можа да дойде — излъгах бързо. — Но каза, че ще скоро ще ви посети.

Не ми помагаше и фактът, че само няколко човека говореха английски и всеки въпрос първо трябваше да бъде разбран, а после преведен от някой друг. Но пък всички бяха толкова дружелюбни и мили, че след известно време се отпуснах и започнах да се забавлявам. Нямаше значение, че не се разбирахме. Важното бяха искрените усмивки и жестове, които говореха повече от думите.

В един момент, Пия Мария излезе на терасата с албум в ръка и седна да ми покаже снимките от сватбата на родителите ми.

Веднага щом отвори албума, останалите жени се струпаха около нас с любопитство.

— Ето! — Пия Мария посочи голяма сватбена снимка. — Майка ти е облечена в роклята, която аз носих на сватбата си. Великолепна двойка са, нали? А това тук е братовчед ти, Франческо…

— Чакай! — опитах се да им попреча да обърнат страницата, но не успях.

Не осъзнаваха, че никога преди не бях виждала снимка на баща ми, а единствената снимка на майка ми като възрастен човек бе тази от завършването на гимназията, поставена на пианото на леля Роза.

Снимките на Пия Мария ме шокираха. Не толкова, защото майка ми очевидно бе бременна, но защото баща ми изглеждаше като стогодишен старец. Очевидно не е бил на сто, но в сравнение с майка ми — зарязала колежа красавица с трапчинки по бузите — приличаше на стареца Авраам в детската ми библия. Винаги си бях представяла как татко, зашеметяващо красив мъж, може би малко по-възрастен, но не много, пленява мама; тя се влюбва лудо в него и той я отнася във вълшебния си замък. Истината от албума обаче изглеждаше съвсем различна и, независимо колко усърдно се опитвах да открия следи от любов между тях, със съжаление заключих, че майка ми се бе омъжила за професор Толомей не заради сексапила му.

Стори ми се странно, че никоя от другите жени не намираше връзката им за необикновена. Доколкото успях да разбера, забележките им се отнасяха основно за роклята на майка ми, воала и външността на всеки гост на сватбата. Пия Мария ми превеждаше от време на време, когато решеше, че с това щеше да ми помогне да разбера семейството.

— Рак на белия дроб — казваше тя, сочейки снимката на абсолютно непознат човек. — Инфаркт.

Не споменаха почти нищо за майка ми като човек, а на нито една снимка тя не гледаше право в апарата.

След сватбените снимки имаше няколко страници, посветени на кръщенето ни, но родителите ми почти не присъстваха на тях. Виждаха се най-вече Пия Мария, прегърнала бебе — невъзможно бе да се каже дали мен или Джанис, и Пепо, гордо вдигнал другото. Очевидно бе имало две церемонии, едната в църква, а другата — навън под слънцето, до кръщелния купел на Бухала.

— Чудесен ден беше — тъжно се усмихна Пия Мария. — Ти и сестра ти станахте нашите малки бухалчета. Лошо, че… — Тя не довърши изречението, а нежно затвори албума. — Беше преди толкова дълго време. Понякога се чудя дали времето наистина лекува…

Прекъсна я внезапна суматоха в къщата и глас, който нетърпеливо викаше името й.

— Ела — надигна се тя, внезапно притеснена. — Това трябва да е Нона.

Нона Толомей живееше с една от внучките си в центъра на Сиена, но бе призована във фермата днес, за да се запознае с мен — ангажимент, който очевидно не съвпадаше с разписанието й. Стоеше в коридора и раздразнено оправяше черните си дантели, облегната на внучката си. Ако бях проклета като Джанис, веднага щях да я обявя за истинска вещица. Единственото, което й липсваше, бе гарванът на рамото й.

Пия Мария се втурна да поздрави старата дама, която неохотно позволи да я целунат по бузите и да я отведат до любимото й кресло във всекидневната. Настаняването й отне няколко минути, после донесоха специална лимонада от кухнята, върнаха я и поднесоха нова, този път с резенче лимон, закачено на ръба на чашата.

— Нона е нашата леля — прошепна ми Пепо. — И най-малката сестра на баща ти. Познаваше го много добре. Ела, ще те запозная с нея.

Той ме задърпа към старата дама и възбудено й обясни положението на италиански, очевидно очаквайки по лицето й да се изпише радост.

Но Нона отказа да се усмихне. Независимо колко усърдно Пепо я подтикваше, дори молеше, да се присъедини към останалите, тя не се остави да бъде убедена, че моето присъствие тук е радостно събитие. Пепо дори ме накара да пристъпя по-близо до нея, за да може да види лицето ми, но гледката само й осигури допълнителен повод да ме презира. Преди Пепо да успее да ме издърпа вън от обсега й, тя се наведе напред и изръмжа право в лицето ми нещо, което не разбрах.

Пия Мария и Пепо буквално ме евакуираха от всекидневната и ме обсипаха с извинения.

— Ужасно съжалявам — продължаваше да повтаря Пепо, обезумял от срам. — Ужасно съжалявам! Не знам какво й става. Мисля, че почва да откача!

— Не се тревожи — успокоих го, прекалено зашеметена, за да почувствам нещо. — Не я обвинявам, че не ми вярва. Всичко това е съвсем ново, дори за мен.

— Мисля, че е време да те заведа да видиш гробовете им — реши Пепо.

Селското гробище изглеждаше потънало в сън и напълно различно от всяко друго, което бях виждала. Представляваше лабиринт от стени без покрив, а самите стени бяха мозайка от гробове. Имена, дати и снимки идентифицираха хората зад белите мраморни врати, а малки бронзови вазички с цветя украсяваха гробовете.

— Оттук — каза Пепо, облегнал се на рамото ми за подкрепа, което не му попречи да ми отвори галантно скърцащата желязна портичка и да ме въведе в малък храм. — Това е старият храм на семейство Толомей — обясни ми той. — От стотици години е. Когато направиха новото гробище, се погрижиха да го… каква е думата… да го включат в него.

— Красиво е — отвърнах тихо.

Пристъпих вътре с благоговение и заоглеждах мраморните плочи и букетите с цветя, поставени на олтара. Малка свещица гореше в червена стъклена купа, която ми се стори странно позната, и сочеше, че храмът на Толомей е грижливо поддържан от семейството. Внезапно изпитах чувство за вина задето бях тук сама, без Джанис, но бързо се отърсих от него. Ако сестра ми бе тук, вероятно щеше да съсипе момента с хаплива забележка за евтината стъклена купа или странните имена по стените.

— Това е баща ти — посочи Пепо, — а майка ти е точно до него.

Той поспря и си припомни нещо.

— Беше толкова млада. Мислех, че ще живее дълго след като аз умра.

Вгледах се в двете мраморни плочи, които бяха единственото, останало от родителите ми, професор Патрицио Сипионе Толомей и Даяна Лойд Толомей. Датите потвърждаваха, че баща ми е бил на осемдесет и три години, когато ние с Джанис сме се родили, а майка ми — на двайсет и две. Знаех си обаче, че все още не трябва да изразявам объркването си от този факт. Ако не грешах, самият Пепо бе прехвърлил осемдесетте и вероятно не искаше да му напомнят, че мъжете на неговата възраст не бяха подходящи за връзки с млади жени.

— Те умряха по много трагичен начин — продължи Пепо, за щастие не прочел мислите ми. — Както и това, че всичко изчезна в пожара. Той имаше великолепна ферма в Малемаренда. И тя изчезна. А след погребението майка ти купи малка къща в Буонконвенто и живя там сама с близначките — ти и сестра ти, но никога вече не бе същата. Всяка неделя идваше да поставя цветя на гроба му… — Пепо замълча за момент, за да извади носна кърпа от джоба си. — … но никога вече не бе щастлива.

— Чакай малко… — Отново се вторачих в датите на гробовете на родителите ми. — Баща ми е умрял преди майка ми? Винаги съм вярвала, че са загинали заедно в катастрофа.

Още докато говорех, видях, че датите потвърждаваха чутото от Пепо. Баща ми бе починал повече от две години преди майка ми.

— Какъв пожар? — попитах бързо.

— Някой… не, не трябва да казвам подобно нещо — намръщи се Пепо. — Имаше пожар, ужасен пожар. Фермата на баща ти изгоря. Майка ти извади късмет. Тя беше на пазар в Сиена заедно с вас двете. Беше страхотна трагедия. Бях готов да кажа, че господ е закрилял майка ти, но когато две години по-късно…

— Катастрофата — промърморих.

— Ами… — Пепо зарови с върха на обувката си в земята. — Не знам истината. Никой не я знае. Но ще ти кажа нещо… — Най-после той ме погледна в очите. — Винаги съм подозирал, че Салимбени имаха пръст в това.

Не знаех как да отговоря. Представих си Ева Мария и куфара с дрехите й, останал в хотелската ми стая. Тя имаше такова желание да се сприятелим…

— Имаше един млад мъж — продължи Пепо, — Лучано Салимбени. Ужасен размирник. Носеха се слухове… не искам да… — Той ме погледна нервно, сякаш се въздържаше да сподели всичко с мен. — Пожарът. Пожарът, който уби баща ти. Говореха, че не бил случаен. Твърдяха, че някой искал да го убие и да унищожи проучванията му. Беше ужасно. Такава красива къща. Но трябва да знаеш, че майка ти спаси нещо от нея. Нещо важно. Документи. Страхуваше се да говори за това, но след пожара започна да задава странни въпроси за… разни неща.

— Какви неща?

— Всякакви. Не знаех отговорите. Разпитваше ме за Салимбени. За тайни подземни тунели. Искаше да намери гроб. Нещо, свързано с чумата.

— С бубонната чума?

— Да. Голямата. През 1348 година.

Пепо се прокашля нервно. Очевидно не му беше удобно да говори на тази тема.

— Нали разбираш, майка ти вярваше, че има старо проклятие, което все още преследва семействата Толомей и Салимбени. И тя се опитваше да намери начин да го спре. Тази идея се превърна в нейна мания. Исках да й вярвам, но… — Той подръпна яката си, сякаш внезапно се бе сгорещил. — Майка ти бе твърдо убедена, че над всички нас тегне проклятия. Смърт. Унищожение. Инциденти. Чума и в двете семейства… — Пепо въздъхна тежко, преживявайки отново миналата болка. — Вечно цитираше Шекспир. Приемаше го много сериозно. „Ромео и Жулиета“. Мислеше, че историята се е случила тук, в Сиена. Имаше теория, по която бе силно увлечена. Не знам. Не съм професор. Знам само, че онзи човек, Лучано Салимбени, който искаше да намери съкровище…

Не можах да се въздържа и го прекъснах.

— Какво съкровище?

— Кой знае? — Вдигна ръце той безпомощно. — Баща ти прекарваше цялото си време в проучване на стари легенди. Вечно говореше за изгубени съкровища. Но майка ти веднъж ми спомена нещо… как го нарече? А, да, мисля, че го нарече „Очите на Жулиета“. Не знам какво имаше предвид, но мисля, че е било много ценно. Също така вярвам, че Лучано Салимбени се е стремил точно към него.

Умирах си да науча още нещо, но Пепо вече изглеждаше ужасно изморен, почти болен. Той се залюля и се хвана за ръката ми, за да запази равновесие.

— Ако бях на твое място — продължи той, — щях много да внимавам. И да не се доверявам на никого с името Салимбени.

Той забеляза изражението ми и се намръщи.

— Мислиш, че преувеличавам? Стоим до гроба на млада жена, която загина много преди да й дойде времето. Майка ти. Но как да ти кажа кой е виновен за това и защо? — попита Пепо и ме стисна още по-здраво. — Баща ти е мъртъв. Всички те са мъртви. Знам само това. Но старото ми толомейско сърце казва, че трябва да внимаваш.

В гимназията Джанис и аз се кандидатирахме да участваме в ежегодния спектакъл, който случайно се оказа „Ромео и Жулиета“. След прослушването Джанис получи ролята на Жулиета, а аз — дръвче в градината на Капулети. Тя, разбира се, прекарваше повече време в усъвършенстване на маникюра си, отколкото в учене на репликите си и, когато репетирахме сцената с балкона, аз й подсказвах шепнешком текста. Все пак, бях удобно настанена на сцената с клони вместо ръце.

В навечерието на премиерата, тя се държа ужасно с мен. Докато седяхме в гримьорната, не спираше да се смее на кафявото ми лице и да дърпа листата от косата ми, затова когато стана време за сцената с балкона, аз вече не бях в настроение да й помагам. Всъщност, направих точно обратното. Когато Ромео попита в какво да се закълне, аз прошепнах:

— Три думи!

Джанис реагира незабавно.

— Три думи, скъпи Ромео, и лека нощ.

Репликите й шашнаха Ромео и сцената завърши с объркване на публиката.

По-късно, докато се правех на свещник в спалнята на Жулиета, накарах Джанис да се събуди до Ромео и бързо да каже:

— Бързай, вън, изчезвай!

Това не помогна за успешното представяне на сцената. Разбира се, Джанис побесня и ме подгони със заканата, че ще обръсне веждите ми. Отначало беше адски смешно, но накрая Джанис се заключи в тоалетната и плака цял час, макар да бях спряла да се кикотя.

Дълго след полунощ, когато седях във всекидневната с леля Роза, тъй като се страхувах да заспя и да се подложа на бръсначката на Джанис, Умберто влезе и ни поднесе по чаша вино. Не каза нищо, само ни връчи чашите, а леля Роза не спомена и дума за факта, че бях едва на седемнайсет години.

— Ти харесваш пиесата, нали? — попита ме тя. — Знаеш я наизуст.

— Не я харесвам чак толкова — признах, като свих рамене и отпих от виното. — Просто… просто се е запечатала в главата ми.

Леля Роза кимна и отпи бавно.

— Майка ти беше същата. Знаеше „Ромео и Жулиета“ наизуст. Беше мания… Проклятие.

Затаих дъх, тъй като не исках да прекъсна потока на спомена. Зачаках да чуя още нещо за майка ми, но не се получи. Леля Роза само се прокашля и отпи нова глътка вино. И това беше всичко. Това бе едно от малкото неща, които някога ми бе разказвала за майка ми без да я моля, и аз никога не го споделих с Джанис. Страстта ни към пиесата на Шекспир бе тайна, която споделях само с мама и никой друг, както не доверявах на никого страха си, че, тъй като тя бе загинала на двайсет и пет години, с мен щеше да се случи същото.

След като Пепо ме остави пред хотел „Чизарели“, влязох в първото интернет кафе и потърсих в „Гугъл“ информация за Лучано Салимбени. Нужни ми бяха няколко опита, за да открия комбинация, която да доведе до нещо полезно. Едва след пълен час и безброй неприятности заради италианския, стигнах до следните изводи:

Първо. Лучано Салимбени е мъртъв.

Второ. Лучано Салимбени е лош човек, вероятно дори масов убиец.

Трето. Лучано и Ева Мария Салимбени са свързани по някакъв начин.

Четвърто. Има нещо странно в катастрофата, в която бе загинала майка ми, а Лучано Салимбени бил издирван за разпит.

Изпечатах страниците, за да мога да ги препрочета по-късно в компанията на речника си. „Гугъл“ не ме информира повече от разказа на Пепо Толомей, но поне знаех, че възрастният ми братовчед не си е измислил историята. Опасният Лучано Салимбени наистина бе живял в Сиена преди около двайсет години.

Добрата новина бе, че е мъртъв. С други думи, не можеше да е облеченият в анцуг тип, който ме бе следил предишния ден, след като напуснах банката с кутията на майка ми.

Внезапно се сетих нещо и натраках в „Гугъл“ „Очите на Жулиета“. Не се изненадах, когато никой от резултатите не се оказа свързан с легендарни съкровища. Почти всичките бяха академични дискусии за ролята на очите в „Ромео и Жулиета“. Съвестно прочетох няколко стиха от пиесата, като се опитвах да открия тайно послание. Ето едните:

„Очите ти са много по-опасни

от двеста техни шпаги!…“

Е, помислих си, ако злият Лучано Салимбени наистина бе убил майка ми заради съкровище, наречено „Очите на Жулиета“, тогава думите на Ромео бяха верни. Каквито и да бяха тези загадъчни очи, очевидно бяха по-опасни от оръжия. Проста работа. Следващите стихове обаче бяха доста по-сложни от обикновена сваляческа реплика.

„… Две звезди,

най-светлите от небосвода горе,

заети другаде, молба отправят

към нейните очи, да ги заместят

във сферите им временно. Какво ли

ще бъде, ако двете светли двойки

си разменят местата?…“

Размишлявах върху думите докато вървях по „Виа дел Парадизо“. Ромео очевидно се опитваше да направи комплимент на Жулиета, като казваше, че очите й са като блестящи звезди, но определено фразите му бяха странни. Според мен, не бе особено ласкателно да ухажваш момиче, представяйки си как то ще изглежда с извадени очи.

Но пък поезията ме поразсея и отклони от другите потресаващи факти, които току-що бях научила. И двамата ми родители бяха загинали всеки поотделно по ужасен начин и вероятно дори от ръцете на убиец. Тези събития обаче датираха от преди двайсет години. По-важният въпрос бе: прав ли бе Пепо Толомей като ме предупреди да внимавам? Дали и аз бях в опасност? Предполагам, че можех да се измъкна от опасността, прибирайки се във Вирджиния. Ами ако съкровището наистина съществуваше? Ами ако някъде в кутията на майка ми имаше следа към „Очите на Жулиета“. Каквито и да бяха те!

Потънала в мисли, се замотах в усамотена манастирска градина близо до площад „Сан Доменико“. Вече се здрачаваше и застанах за момент на украсената с колони тераса, наслаждавайки се на последните слънчеви лъчи, докато вечерните сенки бавно пълзяха нагоре по краката ми. Не ми се прибираше в хотела, където дневникът на маестро Амброджио очакваше да ме запознае с още една безсънна нощ през 1340 година.

Докато стоях там и размишлявах за родителите си, го видях за първи път.

Маестрото.

Вървеше в сенките на отсрещната тераса. Носеше статив и още няколко предмета, които непрестанно се изплъзваха от ръцете му и го принуждаваха да спира и да ги събира. Отначало просто се вторачих в него. Невъзможно бе да не го направя. Беше различен от всички други италианци, които бях виждала. Дълга, посивяла коса, развлечена жилетка и сандали. Напомни ми на хипи от Уудсток, мотаещо се в свят, превзет от манекени.

Той не ме видя отначало, а когато го настигнах и му подадох четката, която бе изпуснал, подскочи от ужас, както прави човек, когато върви из населена от призраци къща.

— Съжалявам — казах. — Изпуснахте това.

Той изгледа четката учудено и я пое с неудобство, сякаш въобще нямаше представа за какво служи. После се вторачи в мен изненадано и каза:

— Познавам ли ви?

Преди да успея да отговоря, на лицето му се разля широка усмивка и той възкликна:

— Разбира се! Помня ви! Вие сте… о… припомнете ми. Коя сте вие?

— Жулиета Толомей. Но не мисля…

— Да, да, да! Разбира се! Къде бяхте?

— Аз… аз тъкмо пристигнах.

Той се намръщи на собствената си тъпота.

— Разбира се. Не ми обръщайте внимание. Тъкмо сте пристигнала. И сега сте тук. Жулиета Толомей. По-красива от когато и да било — усмихна се той и поклати глава. — Никога не съм разбирал времето.

— Ами — измънках, объркано. — Добре ли сте?

— Аз ли? О, да, благодаря. Но… но вие трябва да ми дойдете на гости. Искам да ви покажа нещо. Знаете ли къде е ателието ми? Намира се на „Виа ди Санта Катерина“. Синята врата. Няма нужда да чукате, направо влизайте.

Едва сега осъзнах, че ме бе объркал с туристка и искаше да ми продаде сувенири. Да бе, ей сега ще се хвана на въдицата, помислих си презрително.

По-късно вечерта, когато се обадих на Умберто, той се разтревожи от новините за смъртта на родителите ми.

— Сигурна ли си, че е вярно? — повтаряше той упорито.

Обясних му, че съм сигурна. Не само всичко сочеше към факта, че трагедията преди двайсет години бе предизвикана от мрачни сили, но доколкото виждах, тези сили може би още се мотаеха наоколо. Защо иначе някой би ме следил предишния ден?

— Сигурна ли си, че те следеше? — възрази Умберто. — Може…

— Умберто — прекъснах го. — Беше облечен в анцуг.

И двамата знаехме, че в света на Умберто само злодей с черно сърце би вървял по модна улица облечен в анцуг.

— Е, може просто да е искал да те обере — каза той накрая. — Видял те е да излизаш от банката и е решил, че си изтеглила пари…

— Да, възможно е. Определено не разбирам защо някой би откраднал тази кутия. Не можах да намеря нищо, свързано с „Очите на Жулиета“ в нея и…

— „Очите на Жулиета“?

— Да, това е, което Пепо ми каза — въздъхнах и се тръшнах на леглото. — Очевидно, това е съкровището. Но ако ме питаш мен, мисля, че е просто измама. Смятам, че мама и леля Роза седят на небето и ми се смеят. Както и да е… ти какво правиш?

Поговорихме още пет минути и едва сега открих, че Умберто вече не бе в къщата на леля Роза, а в хотел в Ню Йорк, където търсеше работа, каквото и да означаваше това. Трудно ми бе да си го представя как работи като келнер в Манхатън и стърже сирене „Пармезан“ върху спагетите на клиентите. Вероятно и той бе на моето мнение, тъй като звучеше изморено и отчаяно. Ужасно ми се искаше да му кажа, че скоро ще открия съкровището и паричните ни проблеми ще се изпарят. Но и двамата осъзнавахме, че не зная откъде да започна, независимо че кутията на майка ми е в мен.

II.III.

„Смъртта, на твоя дъх меда изпила,

все пак се е оказала без сила

пред хубостта ти и не е могла

да те превземе!…“

Сиена, 1340 година

Смъртоносният удар не бе нанесен.

Вместо това, монах Лоренцо, все още коленичил молитвено пред бандита, чу страховит стон; последва трус, който разлюля цялата каруца, и звук от падащо на земята тяло. И после… тишина. Бърз поглед с полуотворени очи потвърди, че убиецът му вече не стоеше заплашително над него с вдигната сабя. Монахът се протегна нервно, за да види къде бе изчезнал толкова внезапно злодеят.

Разбойникът лежеше окървавен до канавката. В светлината на залязващото слънце, сянката му бе единственото впечатляващо нещо у него. Монах Лоренцо едва разпозна човека, който доскоро бе главатар на банда разбойници. Сега той изглеждаше крехко човешко същество, от чието сърце стърчеше нож. От демонската му уста струеше кръв и се стичаше в ухото, чуло безброй сърцераздирателни молитви без да съжали нито една от жертвите си.

— Света Богородице! — вдигна ръце към небето монахът. — Благодаря ти, Свята Дево, задето спаси смирения си слуга!

— Няма защо, отче, но аз не съм дева.

Чувайки призрачния глас и осъзнавайки, че притежателят му бе съвсем наблизо — опасен на вид с украсения си с пера шлем, ризница и копие в ръка — монахът скочи енергично на крака.

— Благородни Свети Майкъл! — извика той едновременно въодушевено и ужасено. — Ти спаси живота ми! Онзи човек там онзи гаден бандит, тъкмо се канеше да ме убие!

Свети Майкъл повдигна наличника на шлема си и разкри младежко лице.

— Да — каза той с човешки глас. — И аз така си помислих. Но трябва да те разочаровам. Не съм светец.

— Какъвто и да си, благородни рицарю — възкликна монах Лоренцо, — появата ти е чудо и съм уверен, че Светата Дева ще те възнагради в рая!

— Благодаря, отче — отвърна рицарят развеселено, — но следващият път, когато говориш с нея, кажи й, че с радост ще се задоволя с награда тук на земята. Например нов кон. Защото този със сигурност ще ме изложи в „Палио“.

Монах Лоренцо примигна смутено, когато осъзна, че спасителят му бе казал истината — наистина не беше светец. А съдейки по начина, по който говореше за Богородица, със сигурност не бе и благочестив.

Капакът на ковчега изскърца, когато обитателката му се опита да види лекомисления си спасител. Монах Лоренцо бързо седна върху него, за да го задържи затворен, тъй като инстинктът му подсказа, че до него бяха двама младежи, които никога не трябваше да се запознаят.

— Хм — прокашля се той, твърдо решен да се държи учтиво. — Къде е земята на твоята битка, благородни рицарю? Може би си тръгнал да защитаваш Светите земи?

Младежът го изгледа изумено.

— А ти откъде си, странни монахо? Човек с твоите близки отношения с господ би трябвало да знае, че времето на кръстоносните походи отмина — каза той, като размаха ръка към Сиена. — Тези хълмове и кули… това е моята свята земя.

— Тогава наистина се радвам — бързо отвърна монах Лоренцо, — че не идвам тук със зли намерения.

Рицарят не изглеждаше убеден в искреността му.

— Мога ли да попитам каква задача имаш в Сиена, отче? И какво се крие в ковчега?

— Нищо!

— Нищо?

Младежът изгледа трупа на земята.

— Не е присъщо на Салимбени да проливат собствената си кръв за нищо. Със сигурност караш нещо много ценно.

— Ни най-малко! — настоя монах Лоренцо, все още прекалено уплашен, за да се довери на напълно непознат, при това с доказани умения на убиец. — В ковчега лежи един от бедните ми братя, зловещо обезобразен след като падна от камбанарията ни преди три дни. Трябва да го предам на господин… на семейството му в Сиена тази вечер.

За облекчение на монаха враждебното изражение на младежа се замени със съчувствено отвращение и той спря да разпитва за ковчега. Вместо това, обърна глава и огледа пътя. Монах Лоренцо проследи погледа му, но не видя нищо, освен залязващото слънце. Това му напомни, че благодарение на този млад рицар, езичник или не, можеше да се наслаждава на гледката и на много други като нея, ако бог бе милостив.

— Братовчеди! — изрева спасителят му. — Закъсняваме с надбягването заради този нещастен монах.

Едва сега монах Лоренцо видя петима ездачи, които яздеха насам. След като се приближиха, осъзна, че си има работа с група младежи от добри семейства, които се занимаваха с някакъв спорт. Никой не бе въоръжен, а най-младият носеше голям пясъчен часовник. Когато момчето видя трупа в канавката, часовникът се изплъзна от ръцете му, падна на земята и се разби на две.

— Това е лошо предзнаменование за надбягването ни, Меркуцио — обърна се рицарят към момчето. — Но може би нашият свят приятел тук ще успее да оправи нещата с една-две молитви. Какво ще кажеш, отче? Ще благословиш ли коня ми?

Монах Лоренцо се вторачи в спасителя си с мисълта, че младежът сигурно се шегува. Но рицарят изглеждаше напълно искрен. Когато забеляза намръщеното чело на монаха, младият мъж се усмихна и каза:

— Е, няма значение. И благословия не би помогнала на тази кранта. Но преди да се разделим, кажи ми: приятел ли спасих или враг?

— Благородни господарю! — шокирано извика монах Лоренцо, възмутен от себе си задето, макар и за момент, бе помислил нещо лошо за спасителя си. Скочи на крака и притисна ръка към сърцето си. — Дължа ти живота си! Завинаги ще бъда твой верен слуга!

— Чудесни думи. Но на кого си посветил предаността си?

— Предаността ми? — озадачи се монахът.

— Да — подтикна го момчето, изпуснало пясъчния часовник. — Кой е героят ти в „Палио“?

Шест чифта очи се приковаха в монаха, докато той се мъчеше да открие правилния отговор. Погледът му пробяга по украсения с пера шлем на рицаря и черните крила върху лентата, вързана за копието му и гигантския орел на ризницата му.

— Разбира се — бързо отговори монах Лоренцо, — моят герой е… орелът? Да! Великият орел… кралят на небето?

За негово облекчение, отговорът му бе посрещнат с радостни викове.

— Значи наистина си приятел — заключи рицарят. — А аз се радвам, че убих него, а не теб. Ела, ще те отведем в града. Стражите пред порта Камолия не допускат каруци след залез, затова трябва да побързаме.

— Любезността ти е безкрайна — каза монах Лоренцо. — Моля те, кажи ми името си, за да мога винаги да те споменавам в молитвите си.

Младежът сведе глава в почтителен поклон.

— Аз съм Орела. Хората ме наричат Ромео Марескоти.

— Марескоти е името ти на благородник?

— Имената живеят и умират. Орелът живее вечно.

— Само господ може да дари вечен живот — отвърна монах Лоренцо, чиято природна свадливост засенчи за миг благодарността му.

Рицарят се ухили.

— В такъв случай — отвърна той весело за радост на приятелите си, — орелът трябва да е любимата птица на Богородица!

Когато Ромео и братовчедите му най-после доставиха монаха и каруцата до местоназначението им в Сиена, здрачът се бе превърнал в тъмнина и над света се бе спуснала тревожна тишина. Врати и прозорци бяха затворени, за да попречат на нощните демони да проникнат в домовете. Ако, не бяха луната и някой случаен минувач с факла в ръка, монах Лоренцо щеше да обезумее от страх из сложния лабиринт от улици.

Излъга, когато Ромео го попита при кого идва на посещение, защото беше наясно с кръвната вражда между Толомей и Салимбени и знаеше, че можеше да е фатално за него, ако споменеше пред неподходящи хора за визитата си при великия господин Толомей. Ромео и братовчедите му бяха услужливи и готови да помогнат, но не се знаеше как биха реагирали и какви истории биха разказали на семействата и приятелите си, ако знаеха истината. Затова монах Лоренцо ги излъга, че отива в работилницата на маестро Амброджио Лоренцети, тъй като това бе единственият човек в Сиена, за когото успя да се сети.

Амброджио Лоренцети беше художник, истински майстор, известен с фреските и портретите си. Монах Лоренцо не го познаваше лично, но помнеше, че прочутият човек живееше в Сиена. Спомена със страх името му пред Ромео, но когато младежът не го опроверга, прие, че бе постъпил разумно.

— Добре — каза Ромео, като спря коня си по средата на тясна улица. — Тук сме. Синята врата.

Монах Лоренцо се огледа наоколо изненадан, че прочутият художник не живее в по-изискан квартал. Улиците бяха обсипани с боклуци и кльощави котки гледаха злобно посетителите.

— Благодаря ви, господа — каза той, като се смъкна от каруцата, — за любезната помощ. Небесата ще ви възнаградят за добротата ви.

— Дръпни се, отче — отвърна Ромео, слизайки от коня си, — и ни остави да внесем вътре ковчега ти.

— Не! Не го докосвайте! — извика монахът, като се опита да застане между Ромео и ковчега. — Моля ви! Вече ми помогнахте достатъчно.

— Глупости — възрази Ромео, като го побутна леко. — Как смяташ да го вкараш в къщата без нашата помощ?

— Не… Господ ще намери начин! Маестрото ще ми помогне…

— Художниците имат мозъци, а не мускули. Хайде…

Този път Ромео избута монаха настрани, но го направи нежно и внимателно, тъй като знаеше, че си има работа с лишен от сила човек.

Единственият, който не бе наясно със собствената си слабост, бе монах Лоренцо.

— Не! — възкликна той, опитвайки се да наложи волята си на главен защитник на ковчега. — Моля ви… заповядвам ви!

— Заповядваш ми? — развеселено попита Ромео. — Подобни думи възбуждат любопитството ми. Току-що спасих живота ти, отче. Защо сега се противиш на любезността ми?

От другата страна на синята врата, в ателието на маестро Амброджио, художникът бе зает с обичайната си работа — смесването и изпробването на бои. Нощта принадлежеше на дръзките, откачените и артистичните, а често с трите определения се означаваше едно и също нещо. Беше благословено за работа време, тъй като всичките му клиенти си бяха у дома — ядяха и спяха, както постъпваха простосмъртните — и нямаше да дойдат да чукат на вратата му преди разсъмване.

Погълнат от работата си, маестро Амброджио обърна внимание на шума от улицата, чак когато Данте заръмжа. Без да остави палитрата си, художникът се доближи до вратата и се опита да схване за какво бе разправията пред собствения му дом. Внезапно в ума му се появи смъртта на Юлий Цезар, намушкан в тълпата римски сенатори и загинал зрелищно. Видя аленочервена кръв върху мрамор, елегантно рамкиран от колони. Можеше само да се надява някой благороден жител на Сиена да умре по същия грандиозен начин, позволявайки на маестрото да възпроизведе сцената върху местна стена.

В този момент някой почука на вратата и Данте залая.

— Шт! — извика Амброджио на кучето. — Съветвам те да се скриеш, в случай че рогатият се опитва да влезе. Познавам го много по-добре от теб.

Веднага щом отвори вратата, вихрушка от раздразнени гласове нахлу в къщата и го въвлече в разгорещения спор — нещо, свързано с предмет, който трябвало да бъде внесен вътре.

— Кажи им, добри ми братко по Христа! — обърна се към него задъхан монах. — Кажи им, че ще се справим сами!

— С какво? — поинтересува се маестро Амброджио.

— С ковчега! — отговори някой. — С мъртвеца. Виж!

— Мисля, че сте объркали къщата — отвърна маестрото. — Не съм поръчвал такова нещо.

— Моля те — извика монахът. — Пусни ни вътре. Ще ти обясня всичко.

Нямаше какво друго да направи, освен да отстъпи. Маестрото отвори вратата широко, за да позволи на младите мъже да внесат ковчега и да го оставят на пода. Не се изненада, когато видя, че младият Ромео Марескоти и братовчедите му отново се бяха захванали е някаква беля. Учуди го само присъствието на нервния монах.

— Това е най-лекият ковчег, който някога съм носил — отбеляза един от придружителите на Ромео. — Приятелят ти сигурно е бил адски кльощав, отче. Следващият път, когато изпратиш някого на камбанарията, внимавай да е по-тежък, че да не го отнесе вятърът.

— Ще го направя! — възкликна монах Лоренцо нелюбезно. — А сега ви благодаря, господа, за всичките ви услуги. Благодаря ви, господин Ромео, задето спасихте живота ни… живота ми. Ето… — Той извади малка изкривена монета от расото си. — Сентисимо за любезността ви.

Монетата увисна във въздуха за момент. Накрая монах Лоренцо я напъха обратно в расото си, а ушите му почервеняха от срам.

— Искам само — каза Ромео, за да го подразни, — да ни покажеш какво има в ковчега. Защото съм сигурен, че не е монах, независимо дали е слаб или дебел.

— Не! — паникьосано извика монах Лоренцо. — Не мога да позволя това! Богородица ми е свидетел, че ковчегът трябва да остане затворен. В противен случай страховито нещастие ще сполети всички ни!

Маестро Амброджио си помисли, че никога преди не бе използвал уменията си за пресъздаване на птици. Малко врабче, паднало от гнездото, с уплашени очички и настръхнала перушина… Младият монах изглеждаше точно като малко нещастно врабче, заобиколено от най-прочутите котараци в Сиена.

— Хайде, отче — каза Ромео. — Тази вечер ти спасих живота. Не си ли спечелих доверието ти?

— Страхувам се — обърна се маестро Амброджио към монаха, — че ще трябва да позволиш да ни връхлети беда. Честта го изисква.

Монах Лоренцо изстена.

— Добре тогава. Ще отворя ковчега. Но първо ми позволете да обясня…

За миг очите му се стрелнаха нагоре, сякаш търсеше вдъхновение от небето.

— Прави сте, в ковчега не лежи монах. Но е също така свят човек. Тя е единствената дъщеря на щедрия ми господар. Загина трагично преди два дни. Той ме изпрати тук с трупа й, за да ви помоля, маестро, да пресъздадете чертите й в картина преди да бъдат изгубени завинаги.

— Два дни? — ужасено попита маестро Амброджио. — Мъртва е от два дни? Скъпи приятелю… — Без да чака одобрението на монаха, той повдигна капака на ковчега, за да прецени нанесените от смъртта щети.

За щастие, момичето вътре още не бе засегнато.

— Изглежда — продължи той приятно изненадан, — все още имаме време. Но трябва да започна веднага. Господарят ти определи ли тема? Обикновено изпълнявам стандартна Богородица от кръста нагоре. В този случай ще нарисувам безплатно и малкия Христос, тъй като си изминал целия този път?

— Аз… вярвам, че стандартната Богородица ще свърши работа — отговори монах Лоренцо, вперил нервен поглед в Ромео, който коленичи до ковчега, за да се възхити на мъртвото момиче. — И спасителят ни също, тъй като е безплатен.

— По дяволите! — изруга Ромео, без да обръща внимание на възмутения поглед на монаха. — Как може господ да е толкова жесток?

— Спри! — извика монах Лоренцо, но прекалено късно — младежът вече докосваше бузата на момичето.

— Такава красота — каза той с нежен глас, — никога не трябва да умира. Дори смъртта мрази занаята си тази вечер. Виж, дори още не е оцветила устните й.

— Внимавай! — предупреди го монах Лоренцо, като се опита да затвори капака. — Знаеш каква инфекция носят тези устни!

— Ако беше моя — продължи Ромео, като попречи на монаха да затвори капака, — щях да я последвам до рая и да я върна обратно. Или да остана там с нея завинаги.

— Да, да, да — изсумтя монахът, като затръшна капака. — Смъртта превръща всички мъже във велики любовници. Хубаво щеше да е да имаха същия плам докато дамата бе още жива!

— Вярно е, отче — кимна Ромео, като най-после се надигна. — Е, тази вечер видяхме достатъчно мъка. Таверната ни призовава. Ще ви оставя на тъжната ви работа и ще отида да вдигна тост за душата на бедното момиче. Всъщност, ще вдигна няколко и може би виното ще ме изпрати право в рая, където да се запозная, с нея и…

Монах Лоренцо скочи на крака и изсъска:

— Дръж си езика, господин Ромео, преди да се изложиш!

Младежът се ухили.

— И да поднеса почитанията си.

Едва след като Ромео и братовчедите му напуснаха ателието и звукът от копитата на конете им замря, монах Лоренцо вдигна капака на ковчега.

— Вече е безопасно — каза той. — Можеш да излезеш.

Момичето отвори очи и седна.

— Мили боже! — изохка маестро Амброджио, като се прекръсти бързо. — Какви дяволски магии са тези?

— Умолявам те, маестро — каза монах Лоренцо, като нежно помогна на момичето да се изправи, — да ни придружиш до палата на семейство Толомей. Тази млада дама е племенницата на господин Толомей, Жулиета. Тя стана жертва на много злини и сега трябва да я отведа при семейството й. Колкото се може по-бързо можеш ли да ни помогнеш?

Маестро Амброджио се вторачи в монаха и момичето, опитвайки се да осмисли положението. Въпреки нещастието си, момичето стоеше изправено, разрешената му коса блестеше на светлината от свещите, а очите му бяха сини като небето в безоблачен ден. Несъмнено, девойката бе най-великолепното създание, което някога бе виждал.

— Мога ли да попитам? — обърна се той към монаха. — Какво те накара да ми се довериш?

Монах Лоренцо махна с ръка към картините, които ги заобикаляха.

— Човек, който вижда божественото в земните неща, е брат по Христа.

Маестрото се огледа наоколо, но видя само празни бутилки от вино, недовършени творби и портрети на хора, които си бяха променили мнението, след като им бе връчил сметката.

— Прекалено мил си — каза той, като поклати глава. — Но няма да ти се сърдя за това. Не се страхувай, ще те отведа до палата на Толомей, но първо, моля те, задоволи грубото ми любопитство и ми разкажи какво се е случило с тази млада дама и защо се прави на умряла в ковчега.

Жулиета заговори за първи път. Гласът й бе мек и нежен, макар лицето й да бе сковано от мъка.

— Преди три дни — започна тя, — копелетата на Салимбени нападнаха дома ми. Убиха всички на име Толомей — баща ми, майка ми, братята ми и всички други, които застанаха на пътя им. С изключение на този човек, скъпия ми довереник, монах Лоренцо. Аз бях в изповедалнята. Иначе и аз щях да съм… — Тя погледна настрани, за да сдържи сълзите си.

— Идваме тук за помощ — довърши вместо нея монах Лоренцо. — И да разкажем на господин Толомей за случилото се.

— Идваме тук за отмъщение — поправи го Жулиета с изпълнени с омраза очи. — И да изкормим онова чудовище, Салимбени, и да го обесим на червата му.

— Хм — притеснено се прокашля монахът. — Разбира се, няма да забравим за християнската милост…

Жулиета кимна енергично, недочула думите му.

— И ще нахраним кучетата с него. Парче по парче!

— Мъчно ми е за теб — каза маестро Амброджио, изпълнен с желание да прегърне младата жена и да я утеши. — Понесла си прекалено много…

— Не съм понесла нищо! — извика тя, като прободе сърцето на художника със сините си очи. — Не тъжи за мен. Просто бъди така мил да ни отведеш в дома на чичо ми без повече въпроси.

Тя се усети и добави бързо:

— Моля те.

След като отведе монаха и момичето в палата на Толомей, маестро Амброджио се върна в ателието си на галоп. Никога преди не се бе чувствал по този начин. Беше влюбен. Беше в ада. Беше объркан. Вдъхновението размаха гигантските си крила из главата му и раздра с нокти гръдния му кош, търсейки изход от затвора, който е простосмъртната рамка на талантливия човек.

Проснат на пода, напълно озадачен от чудатостите на хората, Данте се вторачи в господаря си, който започна да размесва боите, за да пресъздаде чертите на Жулиета Толомей в картината, която досега представляваше Богородица без глава. Започна с очите й. Никъде другаде в ателието му не можеше да се види такъв великолепен цвят. Всъщност, в целия град не можеше да се намери подобен нюанс, тъй като го бе създал едва тази вечер, трескаво забързан, докато образът на младата жена бе все още пред очите му.

Окуражен от впечатляващия резултат, той не се поколеба да очертае забележителното лице под буйните коси. Движенията му бяха бързи и решителни. Ако красивата девойка седеше пред него и позираше, художникът не би успял да работи с радостната увереност, която притежаваше в момента.

— Да!

Това бе единствената дума, която изскочи от устата му, докато нетърпеливо вдъхваше живот на зашеметяващите черти на младата жена. След като завърши картината, отстъпи назад и се отпусна изтощено на стола до Данте. После се протегна към чашата вино, която си бе сипал в друг, отдавна отминал живот, преди цели седем часа.

Точно в този момент, на вратата се почука.

— Шт! — изсъска маестро Амброджио, като размаха предупредително пръста си към лаещото куче. — Вечно мислиш най-лошото. Може да е друг ангел.

Но веднага щом отвори вратата, за да види какъв демон му бе изпратила съдбата в този нечовешки час, той осъзна, че Данте бе прав.

Навън, в премигващата светлина от окачена на стената факла, стоеше Ромео Марескоти, чието измамно чаровно лице бе украсено с пиянска усмивка. Маестро Амброджио познаваше младежа не само от кратката им среща преди няколко часа, но и от предишния месец, когато мъжете от семейство Марескоти му позираха един по един, за да пресъздаде чертите им във впечатляващ стенопис в палат Марескоти. Патриархът на семейството, коменданте Марескоти, настоя да представи рода му от далечното минало до наши дни с почетните прадеди в центъра. Всички участваха в битката за Монтаперти, като живите се носеха из небето в образите на седемте добродетели. Семейството се развесели страхотно, когато на Ромео се падна най-неподходящата роля за характера му. Маестро Амброджио бе принуден да фалшифицира настоящето, както и миналото, като претвори чертите на най-прочутия любимец на жените в Сиена в лицето на принца, седнал на трона на целомъдрието.

Сега прероденото целомъдрие избута създателя си настрани и влезе в ателието, където затвореният ковчег стоеше на пода.

— Свърши ли вече картината? — попита Ромео, като се огледа наоколо. — Искам да я видя.

Маестро Амброджио затвори тихо вратата, притеснен от очевидното пиянство на събеседника си.

— Защо искаш да видиш картина на мъртво момиче? Сигурен съм, че навън има много живи красавици.

— Вярно е — съгласи се Ромео, като се огледа и най-после забеляза новата картина. — Но това е прекалено лесно, нали?

Той се приближи до портрета и го огледа с очи на експерт. Експерт по отношение на жените, а не изкуството, разбира се. След малко кимна.

— Не е лошо, художнико.

— Благодаря, но истинският творец е господ. Още вино?

— Разбира се — отговори младежът, като пое чашата и седна върху ковчега. — Какво ще кажеш за тост за приятеля ти господ и шегичките, които си прави с нас?

— Много е късно — отвърна художникът, като седна до него. — Сигурно си изморен, приятелю.

Ромео седеше като омагьосан от портрета и не можеше да откъсне очи от него. Най-после заговори и в гласа му имаше искреност, която бе нова дори за него.

— Не съм толкова изморен колкото буден — каза той. — Чудя се дали някога преди съм бил толкова буден.

— Това се случва често, когато човек е полузаспал. Само тогава истинските очи на душата се отварят.

— Но аз не съм заспал, нито искам да съм. Никога вече няма да спя. Мисля, че ще идвам тук всяка вечер и просто ще седя при теб, вместо да спя.

Развеселен от пламенността, привилегия на младите, маестро Амброджио вдигна очи към шедьовъра си.

— Значи я одобряваш? — попита той.

— Одобрявам? — Едва не се задави Ромео. — Обожавам я!

— Можеш ли да боготвориш в подобен храм?

— Не съм ли човек? Но като мъж, изпитвам силна мъка при вида на подобна похабена красота. Ако някой можеше да убеди смъртта да я върне!

— И какво тогава? — намръщи се художникът. — Какво би направил, ако този ангел бе жива дишаща жена?

Ромео си пое дъх, но думите му убягнаха.

— Аз… не знам. Бих я обичал, разбира се. Знам как да обичам жена. Обичал съм много.

— В такъв случай по-добре, че не е жива. Защото вярвам, че, тази жена би изисквала повече усилия. Всъщност, предполагам, че за да впечатлиш дама като нея би трябвало да влизаш през входната врата, а не да се промъкваш през прозореца като крадец.

Младежът замълча и маестрото продължи по-уверено.

— Има разлика между похот и любов. За да задоволиш първата са ти нужни само мили думи и хубави дрехи. Но за да се сдобие с втората, човек трябва да се лиши от реброто си. В отплата, жена му ще превъзмогне греха на Ева и ще го върне в рая.

— Но как един мъж да узнае кога да даде реброто си? Много от приятелите ми са останали без нито едно ребро, но се кълна, че не са били в рая дори веднъж.

Искрената загриженост на лицето на младия човек накара маестро Амброджио да кимне.

— Ти го каза — отвърна той. — Мъжът знае. Но момчето — не.

Ромео се изсмя.

— Възхищавам ти се! — извика той, като сложи ръка на рамото на художника. — Имаш смелост!

— Какво толкова хубаво има в смелостта? — попита маестрото, по-дързък сега, когато ролята му на съветник бе одобрена. — Подозирам, че тази добродетел е убила повече добри хора, отколкото всички пороци заедно.

Ромео отново се засмя на глас, сякаш не е срещал често подобна опозиция. Внезапно художникът откри, че харесва младежа.

— Често чувам хората да казват — продължи Ромео, — че биха направили всичко за една жена. Но при първото й желание започват да хленчат и побягват като уплашени кучета.

— А ти? И ти ли се измъкваш?

Ромео се усмихна широко, разкривайки редица бели здрави зъби, впечатляващо за човек, за когото се носеха слухове, че навсякъде предизвиква побои.

— Не — отговори той. — Имам нюх към жени, които не искат нищо повече от това, което съм готов да дам. Но ако подобна жена съществуваше… — Той кимна към портрета. — С радост бих се лишил от всичките си ребра. Дори повече — бих влязъл през парадната врата, за да поискам ръката й преди да я докосна. И не само това. Бих я направил единствената си съпруга и никога вече не бих погледнал друга жена. Кълна се! Сигурен съм, че тя би си струвала.

Доволен от чутото и с надеждата, че изкуството му бе повлияло на този младеж да се откаже от развратното си поведение, маестрото кимна щастливо.

— Наистина си струва.

Ромео се обърна към него с присвити очи.

— Говориш за нея, сякаш е още жива?

Маестро Амброджио замълча за момент, като се вгледа проницателно в лицето на събеседника си, за да открие колко искрени бяха силните му думи.

— Жулиета — каза той накрая. — Това е името й. Вярвам, че ти, приятелю, с нежното си докосване, я събуди от смъртния й сън тази вечер. След като ти отиде в таверната, видях как прекрасната й фигура се надигна от ковчега и…

Ромео скочи на крака, сякаш капакът на ковчега под него бе пламнал.

— Това са призрачни думи! Не знам дали тръпките по ръката ми са от страх или от радост!

— Страхуваш ли се от човешките интриги?

— От човешките — не. От божиите — силно.

— Тогава ще се успокоиш от това, което ще ти кажа сега. Не господ я е сложил да лежи в ковчега, а монахът, уплашен за безопасността й.

Ченето на Ромео увисна.

— Искаш да кажеш, че въобще не е била мъртва?

Маестро Амброджио се засмя на изражението на младежа.

— Винаги си е била жива като теб.

Ромео се плесна по главата.

— Шегуваш се с мен! Не мога да повярвам.

— Вярвай, в каквото си искаш — отвърна художникът, като се надигна. — Или отвори ковчега.

След кратко притеснение, по време на което се разхождаше нервно напред-назад, Ромео най-после се стегна и вдигна капака. Ковчегът наистина бе празен.

Вместо да се зарадва обаче, младежът се вторачи подозрително в маестрото.

— Къде е тя?

— Не мога да ти отговоря на този въпрос. Ще наруша обета си.

— Но е жива?

Художникът сви рамене.

— Беше жива, когато я видях за последен път, на прага на дома на чичо й. Махна ми на сбогуване.

— А кой е чичо й?

— Както вече ти казах: не мога да ти отговоря.

Ромео пристъпи към него с разтреперани ръце.

— Да не искаш да кажеш, че трябва да правя серенади под всеки балкон в Сиена, докато правилната жена се появи?

Данте скочи в мига, когато му се стори, че младият мъж заплашва господаря му, но вместо да заръмжи предупредително, отметна глава назад и изви пронизително.

— Тя няма да се отзове на серенадите — отговори маестро Амброджио, като се наведе да потупа кучето. — Не е в настроение за това и вероятно никога няма да бъде.

— Защо тогава — попита Ромео, като се хвана за главата, — ми разказваш всичко това?

— Защото — отговори маестрото, развеселен от отчаянието на младежа, — очите на художника го заболяват, когато види как прекрасна гълъбица си губи времето с гарги.

III.I.

„… Туй, което

зовем ний «роза»,

ще ухае сладко

под всяко друго име…“

Гледката от крепостта „Фортеса“ на Медичи бе зашеметяваща. Видях не само теракотените покриви на Сиена, напечени от следобедното слънце, но и поне петдесет километра вълнисти хълмове, които се издигаха пред мен като океан в нюанси на зелено и далечно синьо. Непрестанно вдигах очи от четивото си и разглеждах красивия пейзаж с надеждата, че той ще изгони застоялия въздух от дробовете ми и ще изпълни душата ми с лято. Но всеки път, когато свеждах глава и отново се зачитах в дневника на маестро Амброджио, потъвах в мрачните събития от 1340 година.

Прекарах сутринта в едно кафене, където прегледах официалните ранни версии на „Ромео и Жулиета“, написани от Масукио Салернитано и Луиджи да Порто през 1476 и 1530. Интересно бе да се види как сюжетът се бе развил и как да Порто бе превърнал в литература историята, която според Салернитано се базираше на истински събития.

Във версията на Салернитано, Ромео и Жулиета, или по-скоро Мариото и Джианоза, живеели в Сиена, и родителите им не враждували. Оженили се тайно, след като подкупили един монах, но драмата започнала, когато Мариото убил прочут гражданин и трябвало да замине в изгнание. Междувременно, родителите на Джианоза, които не знаели, че вече се е омъжила за обречен човек, настояли да се омъжи за някого другиго. Отчаяна, Джианоза накарала монаха да приготви силно приспивателно. Ефектът бил толкова впечатляващ, че тъпите й родители я сметнали за мъртва и побързали да я погребат. За щастие, добрият монах успял да я изкара от гробницата и Джианоза потеглила тайно с кораб към Александрия, където Мариото си живеел живота. Но вестоносецът, който трябвало да уведоми Мариото за измамата с приспивателното, бил пленен от пирати и не си свършил работата. Когато Мариото чул новината за смъртта на Джианоза, се върнал бързо в Сиена, за да умре до нея. Тук, разбира се, бил заловен от войниците и обезглавен. А Джианоза прекарала остатъка от живота си в манастир.

Доколкото виждах, ключовите елементи в оригиналната версия бяха: таен брак, прокуждането на Ромео, откачения план с приспивателното, изчезналия вестоносец и самоубийствената мисия на Ромео, базирана на погрешната му вяра в смъртта на Жулиета. Голямата изненада е, разбира се, че цялата история се бе развила в Сиена.

Да Порто, захванал се с историята половин век по-късно, също се заричаше, че историята е основана на действителността и наричаше Ромео и Жулиета с истинските им имена. Но все пак се бе уплашил и бе преместил събитията във Верона и променил семейните имена — вероятно, за да избегне отмъщението на могъщите кланове, замесени в скандала. Бяха променени и подробностите за изгнанието на Ромео. Във версията на Салернитано, младият любовник заминал за Александрия в Египет. Според да Порто, Ромео отишъл в Мантуа, на по-малко от петдесет километра разстояние.

Но да не обръщаме внимание на дреболиите. Според мен, да Порто бе написал много по-интересна история. Той бе измислил маскарада и сцената на балкона, както и гениалното двойно самоубийство. Единственото, на което не се вързах бе, че беше накарал Жулиета да умре като си сдържа дъха. Но може би да Порто бе смятал, че публиката няма да хареса кървава сцена — скрупули, каквито Шекспир, за щастие, не бе имал.

След да Порто, някакъв тип на име Бандело се бе почувствал задължен да напише трета версия и да добави много мелодраматични диалози, без обаче да промени същественото в сюжета. След него италианците приключили с историята и тя се понесла първо към Франция, после към Англия и накрая се озовала на бюрото на Шекспир, готова да бъде обезсмъртена завинаги.

Докато се връщах от крепостта, притиснала към гърдите си дневника на маестро Амброджио, заоглеждах хората около себе си и забелязах, че между мен и тях имаше невидима стена. Те си вървяха, ядяха сладолед и не се замисляха за миналото и, за разлика от мен, не бяха обременени от чувството, че мястото им не бе в този свят.

По-рано същата сутрин, стоях пред огледалото и изпробвах колието със сребърното кръстче, което открих в кутията на майка ми и реших да нося. Независимо дали имаше парична стойност или не, то бе принадлежало на майка ми и ми се струваше съвсем правилно да го нося. И докато стоях и се оглеждах, внезапно в главата ми се появиха рецитираните безброй пъти реплики, които едва сега, след като видях гроба на майка ми и точната дата на смъртта й, натежаха в душата ми:

„О, господи! Предчувствам беда!

Като те гледам в тъмното там долу,

приличаш на мъртвец във черен гроб!

Изглеждаш ли ми тъй или си бледен?“

Луда ли бях? Може би. Но пък има различни видове лудост. Леля Роза винаги приемаше като даденост, че целият свят е в състояние на постоянно променяща се лудост и неврозата не е заболяване, а прост житейски факт като пъпките. Някои имат повече, други — по-малко, само истински ненормалните нямат никакви. Тази философия ме бе утешавала много пъти преди и сега стана същото.

Когато се върнах в хотела, директор Росини се приближи към мен като вестоносеца от Маратон, умиращ да ми разкаже новините.

— Госпожице Толомей! Къде бяхте? Трябва да тръгвате! Веднага! Графиня Салимбени ви чака в „Палацо Публико“! Тръгвайте, тръгвайте! — извика той, като размаха ръце енергично. — Не трябва да я карате да чака!

— Чакайте! — възразих, като посочих двата куфара, които седяха на пода. — Това са моите куфари!

— Да, да, да, доставиха ги преди минута.

— Е, бих искала да си отида до стаята и…

— Не! — извика директор Росини, като отвори вратата със замах и ме подкани да изляза. — Трябва да вървите веднага!

— Дори не знам къде отивам!

— Санта Катерина!

Макар да знаех, че тайничко се радва на възможността да ме образова по отношение на Сиена, директор Росини завъртя очи и пусна вратата.

— Елате, ще ви начертая карта!

Озовах се на „Пиаца дел Кампо“ и се почувствах като в гигантска мида. Застанах неподвижно за миг и се огледах. Звуците от многобройни гласове под купола на синьото небе, гълъбите, които търсеха трошици по земята, древната градска стена и оживените кафенета бяха сгушени сред напечените от слънцето средновековни фасади. Група туристи ме повлече като вълна; бяха се втурнали възбудено напред, въодушевени от величието на огромния площад.

Докато ми чертаеше картата, директор Росини ме увери, че „Пиаца дел Кампо“ бил считан за най-красивия площад в Италия, и то не само от жителите на Сиена. Той едва можел да изброи хилядите случаи, в които гости на хотела от целия свят, дори от Флоренция, идвали при него и славословели красотата му. Той, разбира се, възразявал и им посочвал красотата на много други места, но хората дори не искали да го изслушат. Упорито настоявали, че Сиена била най-прекрасният град в света. А той не можел да се противи на подобно мнение, нали?

Натъпках картата в чантата си и тръгнах към „Палацо Публико“ — сградата на общината. Нямаше начин да не я открия благодарение на високата часовникова кула „Торе дел Манджиа“, чийто строеж ми бе описан толкова подробно от директор Росини, че ми бяха нужни няколко секунди да разбера, че всъщност сградата не бе построена пред очите му, а по някое време в края на Средновековието. Той я бе нарекъл „лилия“, горд паметник на женската непоквареност с бялото си каменно цвете върху високо червено стъбло. Интересното бе, че кулата била построена без основи. Росини твърдеше, че стояла на мястото си цели шест века, задържана от божията милост и вярата.

Заслоних очите си срещу слънцето и огледах кулата, която се издигаше към небето. Никъде другаде не бях виждала женската непоквареност представена като осемдесетметров фалически символ, но това беше само моето мнение.

Цялата сграда сякаш излъчваше гравитация и ти се струваше, че площадът постепенно хлътва под тежестта й. Директор Росини ми бе обяснил, че ако се съмнявам в думите му, трябва да си представя как слагам стъклена топка на земята. Независимо къде стоях на площада, топката щяла да се търколи право надолу към „Палацо Публико“. Нещо в тази идея ми се стори страшно привлекателно. Може би бе мисълта за нежна стъклена топка, подскачаща по древните каменни павета. Или просто бе начинът, по който Росини бе изрекъл думите — шепнешком, като фокусник, говорещ с четиригодишни хлапета.

„Палацо Публико“ — официалната общинска сграда в Сиена още от тринайсети век — се бе разраснала с годините, както става с всички държавни постройки. Първоначално издигната като място за събрания на девет администратори, сега бе впечатляваща грамада. Влязох във вътрешния двор с чувството, че бях наблюдавана. Предполагам, не толкова от съвременници колкото от минали поколения, посветили живота си на града.

Ева Мария Салимбени ме чакаше в „Залата на мира“. Седеше на скамейка и разглеждаше стенописите. В мига, когато ме видя, загриженото и изражение се замени от доволно.

— Значи все пак дойде! — възкликна тя, като скочи от пейката и ме целуна по двете бузи. — Започвах да се тревожа.

— Съжалявам, че те накарах да чакаш. Дори не знаех…

Тя се усмихна широко.

— Виждам, че си получила дрехите си. Много красиво. Виж… — посочи ми огромния стенопис. — Някога виждала ли си нещо толкова прекрасно? Великият ни художник маестро Амброджио Лоренцети изрисувал стените в края на трийсетте години на четиринайсети век. Вероятно е приключил тук над вратата през 1340 година.

Завъртях се да огледам стенописа. Лявата половина показваше спокойна градска сцена с обикновени граждани, тръгнали някъде по работа. Дясната представяше зашеметяваща гледка от провинцията отвъд градската стена. Внезапно се сетих нещо и попитах объркано:

— Имаш предвид… маестро Амброджио?

— О, да — кимна Ева Мария, без въобще да се изненада, че името ми бе познато. — Един от великите ни художници. Нарисувал тези сцени, за да отбележи края на дългата вражда между двете ни семейства — Толомей и Салимбени. Най-после през 1339 година настъпил мир.

Намръщих се озадачено.

— Не знам… бях останала с впечатлението, че през 1340 година прадедите ни все още са враждували. Поне в провинцията.

Ева Мария се усмихна загадъчно. Или бе доволна, че съм си направила труда да се запозная със семейната история, или бе шашната задето бях посмяла да й възразя. Каквато и да бе истината, тя изслуша мнението ми и каза:

— Права си. Мирът имал неочаквани последици. Това се получава, когато бюрократите се опитват да помогнат. Ако хората искат да се бият, не можеш да ги спреш — вдигна ръце тя. — Ако им попречиш да го правят в града, ще пренесат битката си в провинцията. Но поне в Сиена размириците винаги били спирани преди нещата да излязат извън контрол. Защо?

Тя ме погледна, сякаш искаше да види дали ще успея да отгатна, но аз, разбира се, не можах.

— Защото — продължи Ева Мария, като размаха пръст като учителка, — в Сиена винаги сме имали милиция. За да държат Салимбени и Толомей под контрол, гражданите на Сиена можели да мобилизират всички групи на милицията и да ги изкарат на улиците за минути — обясни ми тя, като кимна, сякаш се съгласяваше със самата себе си. — Вярвам, че точно по тази причина традицията с кварталите е запазена и до наши дни. Себеотдадеността на старата ни квартална милиция направила възможна сиенската република. Ако искаш да държиш лошите типове под контрол, добрите трябва да са въоръжени.

Усмихнах се на извода й, но не проговорих. Сега не беше подходящият момент да й споменавам, че бях прекарала повечето си време в колежа, застанала в универсалния магазин, където продавах значки с надпис „Спрете оръжията“ и раздавах пацифистки памфлети.

— Красиво, нали? — попита Ева Мария, като кимна към стенописа. — Град в мир със самия себе си.

— Предполагам, че си права — отговорих, — макар хората да не изглеждат особено щастливи. Виж — посочих млада жена, която изглеждаше хваната в капан от група танцуващи момичета. — Тази изглежда… не знам… потънала в мисли.

— Вероятно е видяла сватбената процесия — предположи Ева Мария, посочвайки групата хора, следващи жена на магаре. — И може да се е замислила за изгубената си любов.

— Гледа барабана — поправих я. — Или дайрето. А другите танцьорки изглеждат… злонамерени. Виж как са я заклещили по средата. А една от тях е вторачена в корема й.

Хвърлих бърз погледа на Ева Мария, но не можах да разгадая изражението й.

— Или пък аз просто си въобразявам.

— Не — тихо каза тя. — Маестро Амброджио определено е искал да я забележим. Групата танцьорки е по-голяма от всички други на картината. А ако погледнеш отново, жената е единствената с диадема на главата.

Вторачих се в стенописа. Беше права.

— Е, коя е тя? Знаем ли?

Ева Мария сви рамене.

— Официално, не знаем. Но между нас казано… — Тя се наведе към мен и прошепна. — Мисля, че е прародителката ти. Името й било Жулиета Толомей.

Вторачих се в нея изумено.

— Откъде знаеш?

Ева Мария се засмя.

— Не е ли очевидно? Защо иначе майка ти би те кръстила на нея? Всъщност, тя самата ми го каза — нейната кръв идва право от Жулиета и Джианоза Толомей.

Макар да се въодушевих от чутото, изговорено с подобна увереност, информацията бе повече отколкото можех да понеса.

— Не знаех, че си познавала майка ми — казах, като се учудих защо не ми го е споменавала преди.

Ева Мария дори не трепна.

— Дойде да ме посети веднъж. С баща ти. Преди да се оженят. Беше много млада. По-млада от теб. Прекарахме цяла вечер в разговор за маестро Амброджио. Те ми разказаха всичко, което ти казвам сега. Имаха невероятни познания и много се интересуваха от семействата ни. Тъжно се развиха после нещата.

Застанахме в мълчание за момент. Ева Мария ме наблюдаваше със суха усмивка, сякаш знаеше, че умирам от любопитство, но не смея да попитам каква бе връзката й, ако такава въобще съществуваше, със злодея Лучано Салимбени и какво точно знаеше за смъртта на родителите ми.

— Баща ти вярваше — продължи Ева Мария, без да ми даде възможност да започна да я разпитвам, — че маестро Амброджио е скрил някаква история в този стенопис. Трагедия, случила се по негово време, която не можела да се обсъжда открито. Погледни — посочи тя към стената. — Виждаш ли малката клетка за птички на онзи прозорец? Сградата е палат „Салимбени“, а мъжът, когото виждаш, е самият Салимбени, седнал на трон като крал. Хората коленичат в краката му, за да искат пари на заем.

Усетих, че историята натъжаваше Ева Мария, затова й се усмихнах, твърдо решена да не позволя миналото да застане между нас.

— Не звучиш много горда от него.

Тя се намръщи.

— О, той бил велик човек. Но маестро Амброджио не го харесвал. Не виждаш ли? Погледни… там има сватба… тъжно момиче, което танцува… а тук — птица в клетка. Какво мислиш за това?

Не отговорих и тя се загледа през прозореца.

— Бях на двайсет и две, когато се омъжих за него. Салимбени. Той беше на шейсет и четири. Мислиш ли, че това е старост? — попита тя, като ме погледна в очите, опитвайки се да прочете мислите ми.

— Не е задължително — отговорих. — Както знаеш, майка ми…

— Е, аз пък го мислех — прекъсна ме тя. — Мислех, че е ужасно стар и скоро ще умре. Беше много богат. Имам прекрасна къща. Трябва да ми дойдеш на гости. Скоро.

Шашнах се от признанието и последвалата го покана и отговорих прибързано:

— Разбира се. С удоволствие.

— Чудесно! — усмихна се тя и сложи ръка на рамото ми. — А сега трябва да намериш героя в стенописа!

Едва не се разсмях. Ева Мария беше истински виртуоз в смяната на темата.

— Хайде — подкани ме тя като учителка, която говори с мързеливи хлапета. — Къде е героят? Винаги има такъв. Разгледай стенописа.

Вгледах се послушно.

— Може да е всеки.

— Героинята е в града — посочи ми тя, — и изглежда много тъжна. Значи героят е… Погледни! Вляво виждаш живота в града. После се появява градската врата на юг „Порта Романа“, която прерязва стенописа на две. А вдясно…

— Добре, сега го виждам — съгласих се послушно. — Мъж на кон, който напуска града.

Ева Мария се усмихна, но не на мен, а на стенописа.

— Хубав е, нали?

— Страхотен. Защо е с шапка на джудже?

— Ловец е. Погледни го. Носи ловна птица и се кани да я пусне, но нещо го задържа. Другият мъж, който върви до него и носи кутия на художник, се опитва да му каже нещо, а младият герой се навежда на седлото си, за да го чуе.

— Може би пешеходецът го кара да остане в града? — предположих.

— Може би. Но какво може да му се случи, ако го направи? Виж какво е сложил над главата му маестро Амброджио. Бесилка. Не е приятна алтернатива, нали? — усмихна се Ева Мария. — Кой, мислиш, е той?

Не отговорих веднага. Ако маестро Амброджио, нарисувал стенописа, бе същият маестро Амброджио, чийто дневник четях, и ако нещастната танцуваща жена с диадемата бе Жулиета Толомей, тогава мъжът на коня можеше да е само Ромео Марескоти. Но не исках Ева Мария да узнае какво бях открила, нито пък и източника на познанията ми. Все пак, тя бе Салимбени. Затова свих рамене и отговорих:

— Нямам представа.

— Какво ще си помислиш, ако ти кажа, че това е Ромео от „Ромео и Жулиета“? А прародителката ти, Жулиета, е шекспировата Жулиета?

Успях да се засмея.

— Историята се развива във Верона, нали? А и е измислена от Шекспир. Във „Влюбения Шекспир“…

— „Влюбения Шекспир“! — Ева Мария ме изгледа възмутено, сякаш никога не бе чувала нещо толкова ужасно. — Жулиета — потупа ме тя по бузата, — повярвай ми. Всичко се е случило тук в Сиена. Много преди Шекспир. Ето ги на стената. Ромео заминава в изгнание, а Жулиета се готви за брак с мъж, когото не обича.

Ева Мария се усмихна на изражението ми и най-после ме пусна.

— Не се тревожи. Когато ми дойдеш на гости, ще си поговорим повече за тези тъжни неща. Какво ще правиш довечера?

Отстъпих назад с надеждата да прикрия шока си от невероятните й познания по семейната ми история.

— Ще си чистя балкона.

Ева Мария се засмя.

— Когато приключиш, искам да ме придружиш на един много хубав концерт. Ето — тя зарови из чантата си и извади билет. — Програмата е великолепна. Ще ти хареса. Седем часа. После ще вечеряме и ще ти разкажа повече за предните ни.

По-късно през деня, когато отивах към концертната зала, усетих, че нещо ме дразнеше. Беше великолепна вечер, а улиците бяха претъпкани с щастливи хора, но аз не успявах да се развеселя. Бродех мрачно по улицата, но постепенно се осъзнах и идентифицирах източника на раздразнението ми.

Манипулираха ме.

Още откак пристигнах в Сиена, хората вечно ми казваха какво да правя и какво да мисля. Най-вече Ева Мария. За нея очевидно бе съвсем естествено странните й капризи и планове да определят моите действия — включително и дрехите ми, а сега се опитваше да повлияе и на мислите ми. Ами ако не исках да обсъждам събитията от 1340 година с нея? Е, лоша работа — нямах избор. Но по някакъв странен начин все още я харесвах. Защо? Дали защото бе абсолютната противоположност на леля Роза, която винаги толкова се страхуваше да не извърши нещо нередно, че никога не правеше и нещо правилно? Или пък я харесвах, защото не трябваше? Умберто щеше да си помисли точно това. Ако искате Джули Джейкъбс да отиде в Копенхаген и да отреже главата на малката русалка, просто й кажете, че малките русалки са свято нещо. Разбира се, най-сигурният начин да ме накарат да се мотая с член на семейство Салимбени бе да ми кажат да стоя далеч от тях. Предполагам, че това бе наследството на Жулиета.

Е, може би пък бе време за Жулиета да се замисли разумно. Според президент Макони, човек от семейство Салимбени винаги щеше да е Салимбени. Според братовчед ми Пепо, това означаваше злочестина за всеки Толомей, застанал на пътя им. И не се отнасяше само за бурното Средновековие. Дори и сега, в днешна Сиена, призракът на вероятния убиец Лучано Салимбени още не бе напуснал сцената.

От друга страна, може би точно тези предубеждения бяха запазили семейната вражда жива в продължение на поколения. Може би страшният Лучано Салимбени никога не бе и докосвал родителите ми, но бе подозиран само заради името си. Нищо чудно, че бе изчезнал. На място, където те признават за виновен поради родство, палачът ти надали ще седи търпеливо по време на делото.

Всъщност, колкото повече размишлявах по въпроса, толкова повече везните се накланяха в полза на Ева Мария. Все пак, тя бе тази, която изглеждаше твърдо решена да докаже, че въпреки семейната ни история, можем да бъдем приятелки. И ако наистина бе така, не исках да провалям нещата.

Вечерният концерт бе изнесен от музикална академия „Чигиана“ в палат „Чиги-Сарацини“, точно срещу фризьорския салон на приятеля ми Луиджи. Влязох в сградата през безистен и преминах във вътрешен двор със стар кладенец по средата. Помислих си, че средновековните рицари бяха вадили вода от него за конете си. Камъните под сандалите ми с високи токчета бяха огладени през вековете от конски копита и колела на каруци. Мястото не беше прекалено голямо, нито внушително. Имаше си собствено кротко достойнство, което ме накара да се зачудя дали това, което ставаше отвъд стените на застиналия във времето двор, наистина бе важно.

Докато стоях там и разглеждах мозайките по тавана на лоджията, разпоредител ми подаде програма и ми посочи стълбището към концертната зала. Разлистих брошурата, докато се качвах по стълбите, очаквайки да видя музикалната програма. Вместо това, прочетох кратка история на сградата. Първите изречения гласяха:

„Палат «Чиги-Сарацини», един от най-красивите в Сиена, първоначално принадлежал на семейство Марескоти. Основната част на сградата е много стара, по през Средновековието семейството присъединило съседните постройки и, както много други могъщи семейства в Сиена, започнало строежа на висока кула. От тази кула била обявена победата в Монтаперти през 1260 година със звуците на барабан и дайре.“

Заковах се на място и препрочетох текста. Ако това беше вярно и не бях объркала имената от дневника на маестро Амброджио, значи в момента стоях в бившия палат „Марескоти“ — дома на Ромео през 1340 година.

Едва когато хората започнаха да ме побутват раздразнено, се отърсих от вглъбеността си и продължих нагоре. И какво ако това е бил домът на Ромео? От него ме деляха повече от шестстотин години, а и тогава той бездруго си бе имал своята собствена Жулиета. Въпреки новите ми дрехи и прическа, все пак бях само мършава издънка на съвършената красавица.

Джанис щеше да умре от смях, ако можеше да прочете романтичните ми мисли.

— Айде, пак се почва — щеше да изохка тя. — Джулс мечтае за мъж, когото не може да притежава.

И беше права. Но понякога, тези са най-добрите мъже.

Странното ми увлечение по исторически личности започна на деветгодишна възраст с президент Джеферсън. Докато всички други, включително Джанис, имаха плакати на попзвезди по стените, моята стая бе светилище на любимия ми президент. Дори си направих труда да науча как да изписвам красиво името „Томас“, а на най-хубавата ми възглавница, която прегръщах всяка нощ, когато заспивах, бе избродирано огромно „Т“. За съжаление, Джанис намери тайния ми дневник и го показа на целия клас. Всички се смяха лудо на рисунката ми, на която стоях в сватбена рокля и воал, хванала за ръка изненадващо мускулестия президент Джеферсън.

След това, всички ме наричаха „Джеф“, дори учителите, които нямаха представа защо го правеха. Слава богу, никой не видя как потръпвах, когато се обръщаха към мен по този начин. Накрая, спрях въобще да вдигам ръка и се настаних на последния чин с надеждата никой да не ме забележи.

На единайсет години, благодарение на Умберто, започнах да се вглеждам във външния свят и се влюбих в Кангранде дела Скала от Верона. Увлечението ми продължи докато Джанис откри, че Кангранде бил малко над метър и петдесет заедно с рицарския си шлем. Подозирам, че това бе един от най-хубавите дни в живота й.

В гимназията си падах по герои от древния свят — спартанеца Леонид, римлянина Сципий, дори император Август за известно време преди да открия зловещата му страна. В колежа се върнах толкова назад във времето, че героят ми бе безименен първобитен тип, който живееше в руските степи, убиваше мамути и свиреше на изработена от кост флейта.

Единственият човек, който посочи, че всичките ми любимци имат една обща черта, разбира се, бе Джанис.

— Твърде неприятно е — каза тя една вечер, когато се опитвахме да заспим в палатка в градината и тя бе успяла да изтръгне всичките ми тайни в замяна на бонбоните, които отначало си бяха лично мои, — че всичките са мъртви като тупани.

— Не са! — възразих енергично, съжалила задето съм споделила тайната си. — Прочутите хора живеят завинаги!

Джанис изсумтя презрително.

— Може и така да е, но кой би искал да целува мумия?

Въпреки всички усилия на сестра ми, сега се чувствах в свои води и просто по навик преследвах призрака на Ромео в собствената му къща. Единственото ми изискване да продължим чудесната си връзка бе той да си остане такъв какъвто бе — мъртъв.

Ева Мария стоеше насред концертната зала, заобиколена от мъже в тъмни костюми и жени в блестящи рокли. Помещението беше просторно с високи тавани в кремаво и бежово, украсени със злато. Около двеста стола бяха подредени за публиката и, съдейки по броя хора в залата, нямаше да е проблем да се запълнят. В далечния край, камерен оркестър настройваше инструментите си. Едра жена в червена рокля изглеждаше готова да запее всеки момент. Както на повечето места в Сиена и тук нямаше нищо модерно, което да дразни погледа, с изключение на някой тийнейджър бунтовник, нахлузил маратонки под официалния си панталон.

Ева Мария ме забеляза и ме повика с кралски жест. Приближих се към групата и тя ме представи със суперлативи, които не заслужавах. След минути бях най-добрата приятелка на някои от културтрегерите в Сиена, един от които бе президентката на банка „Монте Паски“ в палат „Салимбени“.

— „Монте Паски“ — обясни ми Ева Мария — е най-големият меценат в Сиена. Нищо от това, което виждаш наоколо, не би било възможно без щедрата финансова подкрепа на банката.

Президентката ме погледна усмихнато. Също като Ева Мария, тя бе изключително елегантна за годините си и, макар да се бях издокарала за случая, очите й ми подсказаха, че имах още много да уча.

— Е — каза тя весело, — и вие ли мислите, че парите са зло?

Въпросът й ме изненада и тя се засмя.

— Не е задължително — отговорих, като се изчервих под наблюдателния й поглед. — Просто смятам… вижда ми се парадоксално, че къщата на семейство Марескоти зависи от благоволението на Салимбени, за да оцелее.

Президентката призна логиката ми с леко кимване, сякаш искаше да потвърди, че суперлативите на Ева Мария са били подходящи.

— Да, наистина е парадокс.

— Но светът е пълен с парадокси — обади се глас зад гърба ми.

— Алесандро! — възкликна президентката с възхитено изражение. — Позволи ми да те запозная с госпожица Толомей. Тя е много строга с всички нас. Сигурна съм, че ще бъде такава и с теб.

— Разбира се — отвърна Алесандро, като пое ръката ми и я целуна с престорено кавалерство. — Ако не беше такава, никога нямаше да повярваме, че е от семейство Толомей.

Той ме погледна право в очите преди да пусне ръката ми.

— Нали така?

Странен момент. Очевидно Алесандро не бе очаквал да ме види на концерта и реакцията му не бе ласкателна — това беше ясно за всички. Но не можех да го обвинявам задето искаше да ме подразни — все пак въобще не му се бях обадила, след като се бе отбил в хотела ми преди три дни. През цялото време, визитната му картичка седеше на бюрото ми и едва тази сутрин я съдрах и метнах в боклука, тъй като реших, че ако искаше да ме арестува, вече щеше да го е направил.

— Не мислиш ли — намеси се Ева Мария, разтълкувала погрешно напрежението ни, — че Жулиета изглежда великолепно тази вечер, Сандро?

Алесандро успя да се усмихне.

— Да, като героиня на Шекспир — отговори той.

— Да, да, да — обади се президентката с престорена ревност. — Но кой пази парите ни докато си тук?

— Призраците на семейство Салимбени — отвърна Алесандро, като отново прикова очи в моите. — Много впечатляваща сила.

— Престани! — Тайничко зарадвана на думите му, Ева Мария се престори на намръщена и го плесна по рамото с навитата за концерта програма. — Много скоро всички ще бъдем призраци. Тази вечер празнуваме живота.

След концерта Ева Мария настоя да отидем на вечеря. Само ние тримата. Когато започнах да протестирам, тя изигра рожденическия коз и каза, че точно тази вечер, когато обръщала поредната страница в забележителната комедия на живота, единственото й желание било да отиде в любимия си ресторант с двама от любимите си хора. Странно, но Алесандро въобще не възрази. Очевидно в Сиена никой не възразяваше на кръстницата си на рождения й ден.

Любимият ресторант на Ева Мария се намираше на „Виа дел Кампане“, съвсем близо до „Кампо“, и на границата между двата квартала — Орел и Гора. Любимата й маса бе на терасата отвън и гледаше към цветарница, която вече затваряха.

— Е — каза тя, след като поръча бутилка „Просеко“ и ордьоври, — значи не харесваш опера!

— Не, харесвам я — възразих, седнала неудобно, тъй като кръстосаните ми крака едва се побираха под масата. — Обичам опера. Икономът на леля ми вечно слушаше опера. Особено „Аида“. Просто… Аида би трябвало да е етиопска принцеса, а не дебела петдесетгодишна лелка. Съжалявам.

Ева Мария се засмя весело.

— Прави както прави Алесандро. Затваряй си очите.

Погледна към него. По време на концерта бе седял зад мен и през цялото време усещах очите му на врата си.

— Защо? Нали пак същата жена ще продължи да пее.

— Но гласовете идват от душата — защити го Ева Мария, като се наведе към мен. — Просто трябва само да слушаш и ще видиш Аида такава каквато би трябвало да е.

— Много мило — усмихнах се и погледнах Алесандро. — Винаги ли си толкова мил?

Той не отговори. Нямаше нужда.

— Великодушието — каза Ева Мария, като опита виното и го одобри, — е най-чудесната добродетел. Стой настрани от дребнави хора.

— Според иконома на леля ми — отговорих, — красотата е най-великата добродетел. Но той би казал, че великодушието е вид красота.

— Истината е красота — най-после проговори Алесандро. — А красотата — истина. Според Кийтс. Животът е много лесен, ако живееш така.

— Не го ли правиш?

— Не съм в гроба.

Засмях се, но той дори не се усмихна.

Макар очевидно да искаше аз и Алесандро да се сприятелим, Ева Мария не можеше да ни остави да продължим без нейното участие.

— Разкажи ни повече за леля си — подтикна ме тя. — Как мислиш, защо никога не ти е казала коя си?

Погледнах и двамата си събеседници и усетих, че са обсъждали случая ми, но бяха на различно мнение.

— Нямам представа. Мисля, че се страхуваше… Или пък… — Сведох очи. — Не знам.

— В Сиена — обади се Алесандро, — името ти има огромно значение.

— Имена, имена, имена — въздъхна Ева Мария. — Не разбирам само защо леля ти никога преди не те е довела в Сиена.

— Може да се е страхувала — отговорих по-рязко този път, — че човекът, убил родителите ми, ще убие и мен.

Ева Мария се прекръсти и доби потресен вид.

— Какви ужасни думи!

— Е, честит рожден ден! — казах и отпих от виното. — Благодаря за всичко.

После се вторачих в Алесандро и го принудих да ме погледне в очите.

— Не се тревожи, няма да остана дълго.

— Не — кимна той студено. — Предполагам, че тук е прекалено спокойно и мирно за твоя вкус.

— Харесвам спокойствието и мира.

В искрящите му зелени очи, забелязах част от душата му. Гледката бе притеснителна.

— Очевидно — каза той.

Вместо да отговоря, стиснах зъби и насочих вниманието си към ордьовъра. За съжаление, Ева Мария разтълкува неправилно изчервяването ми.

— Сандро — каза тя, решила, че флиртуваме, — защо не разведеш Жулиета из града и не й покажеш забележителностите? Тя би дошла с удоволствие.

— Сигурен съм — отговори той, като набоде маслина. — За съжаление, нямаме статуи на малки русалки.

Тогава разбрах, че бе проверил досието ми и явно бе открил всичко за Джули Джейкъбс. Гърлото ми се сви от страх и ярост и се протегнах към кошничката с хляб с надеждата, че паниката ми не си личеше.

— Не, но имаме други хубави статуи — каза Ева Мария, като ни изгледа поред, опитвайки се да разбере какво ставаше. — И фонтани. Трябва да я заведеш във Фонтебранда…

— Вероятно би искала да видиш „Виа дей Малконтенти“ — предложи ми Алесандро, приковал в мен напълно лишените си от нежност очи. — По нея водели престъпниците, за да могат жертвите им да ги замерят с камъни на път към бесилката.

Отвърнах на студения му поглед спокойно.

— Някога пощадявали ли са някого?

— Да. Прогонвали го оттук. Нареждали му да напусне Сиена и никога да не се връща. В отплата му запазвали живота.

— А ако се върнел?

— Тогава… — Той направи кратка пауза за ефект, а аз забелязах, че ледените му зелени очи напомняха на парчето малахит, което бях обявила за специално съкровище в четвърти клас преди учителката да ми обясни, че това е минерал, използван за добиване на мед. — Този човек трябва да е имал много сериозна причина.

— Достатъчно! — намеси се Ева Мария и вдигна чашата си. — Вече няма изгнание и битки. Сега всички сме приятели.

В продължение на десетина минути успяхме да водим цивилизован разговор. После Ева Мария се извини и отиде до тоалетната, а ние с Алесандро останахме насаме. Хвърлих бърз поглед към него и забелязах, че гледаше врата ми жадно като вампир. За миг едва не си повярвах, че той просто си играе с мен, за да провери дали съм достатъчно нахакана, за да стана любовницата му за този месец. Е, помислих си, каквото и да планира този котарак, очаква го неприятна изненада.

Протегнах се към парче наденица.

— Вярваш ли в изкуплението? — попитах.

— Не ми пука — каза Алесандро, като побутна чинията към мен, — какво си правила в Рим. Или където и да било другаде. Интересува ме само Сиена. Така че, кажи ми, защо си тук?

— Това разпит ли е? — попитах с пълна уста. — Трябва ли да се обадя на адвоката си?

Той се наведе към мен и сниши глас.

— Мога да те вкарам в затвора за миг. — Щракна той с пръсти. — Наистина ли искаш това?

— Знаеш ли — отвърнах, като започнах да сипвам маслини в чинията си с надеждата, че нямаше да забележи треперенето на ръцете ми, — игрите на надмощие никога не са ми действали. Може да са вършили чудеса за предците ти, но пък моите предци никога не са се впечатлявали много от тях.

— Добре — облегна се Алесандро на стола си, решил да промени тактиката. — Какво ще кажеш за това? Ще те оставя на спокойствие при едно условие. Стой далеч от Ева Мария.

— Защо не го кажеш на нея?

— Тя е много специална жена и не искам да страда.

Оставих вилицата си.

— За каква точно ме мислиш?

Алесандро се поколеба.

— Мисля, че си красива, интелигентна и страхотна актриса. А зад всичко това криеш умението си да нараняваш хората и да се измъкваш безнаказано. Мисля, че някой ти е платил много пари, за да дойдеш тук и да се преструваш на Жулиета Толомей…

— Какво?

— Мисля, че част от задачата ти е да се сближиш с Ева Мария. Но познай какво… — усмихна се той. — Това няма да стане.

Не знаех откъде да започна. За щастие, обвиненията му бяха толкова откачени, че се чувствах объркана, а не обидена.

— Защо — проговорих накрая, — не вярваш, че съм Жулиета Толомей? Защото нямам светлосини очи?

— Искаш да знаеш защо? Ще ти отговоря. Жулиета Толомей е мъртва.

— Как можеш да си толкова сигурен? Очевидно не си прав, тъй като седя точно тук.

Той ме загледа и очите му потърсиха в лицето ми нещо, което очевидно не бе там. Накрая отмести очи и стисна зъби. Осъзнах, че по някаква причина, която той не възнамеряваше да сподели, не го бях убедила и вероятно никога нямаше да мога.

— Знаеш ли какво — казах, като бутнах стола си назад и станах, — ще последвам съвета ти и ще напусна компанията на Ева Мария. Благодари й от мое име за концерта и вечерята и й кажи, че може да си получи дрехите веднага.

Не изчаках отговора му, а напуснах терасата и ресторанта без да погледна назад. Веднага след като завих зад ъгъла, далеч от любопитни очи, усетих как се просълзявам от ярост и, въпреки неудобните обувки, се затичах. Последното, което исках, бе Алесандро да ме настигне и да се извини за грубостта си. Ако въобще се опиташе да го направи.

Докато се прибирах към хотела, вървях в сенките на почти безлюдни улици. Не бях в настроение да ме зяпат любопитни минувачи. Надявах се само, че няма да объркам пътя в тъмнината. Бях погълната от мисли за разговора си с Алесандро и всички умни неща, които трябваше да му кажа, но не успях. Внезапно осъзнах, че ме следят.

Отначало просто ми се стори, че ме наблюдаваха. Скоро дочух тихите стъпки на човек, който се прокрадваше зад мен. Когато се забързвах, чувах шумолене на дрехи и меки подметки, а когато забавях крачка, звукът изчезваше и настъпваше зловеща тишина.

Завих рязко в непозната улица и успях да доловя движение и фигура на мъж с крайчеца на окото си. Ако не грешах, бе същият бандит, който ме следваше преди няколко дни, когато излязох от банката с кутията на майка ми. Мозъкът ми очевидно бе запечатал предишната ни среща като опасност и сега, след като разпозна формата и походката му, включи аларма, която прогони всички рационални мисли от главата ми и ме накара да си събуя обувките и да побягна.

III.II.

„Обичал съм? Твърдях, че е така,

но, господи, отде тогаз да зная,

че е възможна хубост като тая?“

Сиена, 1340 година

Тази нощ предстояха пакости и лудории.

Ромео и братовчедите му изскочиха от палат „Марескоти“ и бързо завиха зад ъгъла, заливайки се от смях. Тази вечер лесно напуснаха къщата, тъй като бе претъпкана с роднини от Болоня. Бащата на Ромео с нежелание бе устроил пиршество с музиканти, за да ги забавлява. Все пак, Болоня не можеше да предложи нищо, което Сиена да не надмине поне десетократно.

Младежите знаеха много добре, че за пореден път нарушаваха вечерния час на коменданте Марескоти, затова спряха за момент и нахлузиха ярките карнавални маски, които винаги носеха по време на нощните си лудории. Докато стояха и се бореха с възли и панделки, семейният месар мина покрай тях с огромен бут за пиршеството, придружен от помощника си, който носеше факла, но се направи, че не вижда младежите. Един ден, Ромео щеше да е господар на палат „Марескоти“ и да му плаща сметките.

Най-после маските бяха по местата си и младежите сложиха кадифените си шапки, за да се прикрият по-сигурно. Развеселен от вида на приятелите си, един от тях задрънка весело на мандолината си.

— Жуулииееета! — изви той с престорено нежен глас. — Иска ми се да бях твоя птичка, малка игрива птичка… — изпя той и заподскача като птица.

Всички, освен Ромео избухнаха в смях.

— Много смешно! — намръщи се Ромео. — Подиграваш се на мъка, каквато никога не си изпитвал!

— Хайде — подкани ги друг от братовчедите му. — Ако не побързаме, тя ще си легне и серенадата ги ще се превърне в приспивна песен.

Разстоянието, което трябваше да изминат, не бе повече от двеста метра, но им отне доста време. Въпреки късния час, улиците бяха претъпкани с хора — местни и чужденци, продавачи и купувачи, поклонници и крадци. На всеки ъгъл стоеше прероден пророк с восъчна свещ и заклеймяваше езическите нрави, докато наблюдаваше групите танцуващи момичета с погледа на куче, гледащо наденица.

Младежите си запроправяха път — прескачаха канали и просяци и се промъкваха под колички за доставки. Най-после стигнаха до площад „Толомей“. Ромео се протегна да види защо тълпата стоеше неподвижно и видя зрелищна фигура, която се люлееше на стъпалата на църква „Сан Кристофоро“.

— Вижте — извика един от братовчедите му. — Толомей е поканил Свети Кристофоро на вечеря. Но не е облечен. Срам за него!

Всички загледаха благоговейно как осветената от факли процесия потегли от църквата към палат „Толомей“. Внезапно Ромео осъзна, че това е шансът му да влезе в забранената къща през предната врата вместо да стои тъпо под прозореца на Жулиета. Голяма група от важни хора вървеше след свещениците, които носеха светеца, и всички те бяха с карнавални маски. Всеизвестно бе, че господин Толомей правеше маскаради на всеки няколко месеца, за да вкара прокудени от града членове на семейството си в дома си. Ако не го правеше, едва ли щеше да успее да напълни балната си зала.

— Очевидно съдбата се грижи за нас — каза Ромео. — Или пък ни помага, за да ни смачка след миг и да ни се надсмее. Елате!

— Чакай — възпря го един от братовчедите му. — Страхувам се…

— Страхуваш се прекалено рано! — прекъсна го Ромео. — Напред, господа!

Суматохата на стъпалата на църквата бе точно това, от което Ромео се нуждаеше, за да открадне факла от светилника и да избере нищо неподозиращата си жертва — възрастна вдовица без придружител.

— Моля — каза й той, като протегна ръката си. — Господин Толомей ни помоли да осигурим удобното ви придвижване.

Жената изглеждаше доволна от мускулестата ръка и усмивката на младежа.

— Е, това се случва за първи път — каза тя. — Но е много мило от негова страна.

За хората, които не го бяха видели със собствените си очи, щеше да изглежда невъзможно, но след като влезе в палата, Ромео трябваше да признае, че семейство Толомей бяха надминали Марескоти със стенописите си. Всяка стена разказваше различна история за триумфите на Толомей в миналото и благочестието им в настоящето. Дори таваните представляваха набожна реклама. Ако беше сам, Ромео щеше да отметне глава назад и да се зазяпа в безбройните екзотични същества, населяващи този частен рай. Но сега не бе сам. Въоръжени пазачи, облечени в ливреи, стояха на стража до всяка стена. Страхът да не бъде открит сдържа дързостта му и го накара да поднесе няколко любезни комплимента на вдовицата докато се редяха за първия танц.

Ако досега жената бе критична към него въпреки елегантните му дрехи заради начина, по който си бе осигурил компанията й, то сега, когато Ромео се готвеше за танца, изисканата му поза я увери в благородното му потекло.

— Какъв късмет извадих тази вечер — каза тя, внимавайки да не я чуе друг, освен него. — Кажи ми, защо си тук — заради някакво приключение или просто за да потанцуваш?

— Признавам — мило отвърна Ромео, — че греховно обичам да танцувам. Кълна се, мога да го правя в продължение на часове без почивка.

Жената се засмя доволно. Докато танцуваха, си позволи даже повече волности, отколкото му харесваше — от време на време прокарваше ръка по кадифената му предница, търсейки надолу нещо по-кораво. Но Ромео бе прекалено разсеян, за да й попречи.

Единствената му грижа тази вечер бе да намери младата жена, чийто живот бе спасил и чиито прекрасни черти бяха обезсмъртени в шедьовъра на маестро Амброджио. Художникът отказа да му каже името й, но Ромео успя да го открие сам. Измина не повече от седмица след пристигането на момичето, когато из града се понесе слух, че господин Толомей е довел непозната красавица на църковната служба в неделя сутрин. Очите й били сини като океана и се казвала Жулиета.

Ромео огледа залата за пореден път — рог на изобилието от красиви жени в пъстри дрехи и мъже, готови да ги пленят — и се зачуди защо не виждаше никъде момичето. Красавица като нея би трябвало да танцува неспирно с обожателите си, сменяйки ги един след друг. Единственото, което щеше да направи, беше да я отмъкне от останалите младежи, които се бореха за вниманието й. А това бе предизвикателство, с което Ромео се бе сблъсквал хиляди пъти преди и го очакваше с удоволствие.

Търпението беше първоначалният му ход. Като гръцки принц пред стените на Троя, можеше да изчаква търпеливо останалите кандидати да се изложат. Тогава предприемаше първата стъпка — закачлива усмивка, сякаш им се присмиваше заедно с нея. По-късно следваше продължителен поглед от другия край на стаята, а след миг ръцете им се срещаха в танца и сърцето й биеше толкова силно, че можеше да забележи туптенето му по врата й. И точно тогава бе време за първата целувка…

Но дори омировското търпение на Ромео се стопи в течение на танците, в които смени безброй партньорки, освен тази, която желаеше. Тъй като всички бяха маскирани, не можеше да е абсолютно сигурен, но това, което видя от косите и усмивките на жените го убеди, че неговата красавица не бе сред тях. Да пропусне срещата с нея щеше да е истинска беда, защото нищо, освен маскарада не би му осигурило достъп до палат „Толомей“ и, ако не се възползваше от шанса, щеше да му се наложи да пее серенади под балкона й, където и да се намираше той, с глас, който господ не бе предназначил за песни.

Разбира се, съществуваше опасността слухът да го бе подвел и синеокото момиче от църковната служба да бе съвсем друго. Ако беше така, мотаенето му по дансинга тази вечер бе само загуба на време. Тъкмо започна да се плаши от тази си мисъл, когато внезапно усети, че го наблюдават.

Завъртя се елегантно и огледа цялата зала. И най-после забеляза полускрито от коса лице в сенките на горната лоджия. Но в мига, когато разпозна овалната му форма, то се отдръпна назад, сякаш се страхуваше да не бъде разкрито.

Ромео се завъртя обратно към партньорката си. Лицето му бе зачервено от вълнение. Макар съдбата да му бе позволила само бегъл поглед към лицето горе, в сърцето му нямаше съмнение, че бе видял жената на мечтите си, прекрасната Жулиета. А и тя го бе гледала, сякаш знаеше кой е и защо е дошъл.

Поредният танц го завъртя вихрено из залата и той най-после забеляза един от братовчедите си в тълпата и успя да го повика.

— Къде беше? — изсъска Ромео. — Не виждаш ли, че умирам тук?

— Дължиш ми благодарности, а не ругатни — прошепна другият, като зае мястото му. — Защото това е смотано празненство със смотани жени и… чакай!

Но Ромео се оттегли бързо, глух за обезкуражаващите думи и сляп за недоволния поглед на вдовицата. Знаеше, че в подобна нощ за дръзките нямаше забранени врати. Всички слуги и пазачи бяха заети на приземния етаж, а всички горни етажи бяха за любовника това, което гората за ловеца — сладка награда за търпението.

Горе, на първия етаж, омайващите изпарения от забавата долу правеха старите млади, мъдрите — глупави, а стиснатите — щедри. Докато вървеше по коридора, Ромео подмина доста тъмни ниши, пълни с шумоляща коприна и приглушени смехове. Тук и там бели проблясъци издаваха стратегическото сваляне на дреха и, минавайки покрай един особено похотлив ъгъл, той едва не спря да се зазяпа, впечатлен от невероятната гъвкавост на човешкото тяло.

Колкото по-нависоко се изкачваше, толкова по-тихи ставаха нишите. Най-после се озова на лоджията, която гледаше към балната зала, но не видя никого. Мястото, където бе стояла Жулиета, полускрита от мраморна колона, сега бе празно. В края на лоджията имаше затворена врата, която дори той не смееше да отвори.

Разочарованието му бе огромно. Защо не се бе измъкнал от танца по-рано? Защо бе толкова сигурен, че тя щеше да стои тук и да го чака? Глупак. Беше се убедил в собствената си версия за случилото се, а сега бе време за трагичния край.

В мига, когато се обърна, за да си тръгне, вратата в края на лоджията се отвори и нежна фигура с блестяща коса излезе отвътре. За момент нямаше движение, нито звук, с изключение на музиката долу, но Ромео чуваше някой да диша, някой, който се бе стреснал от вида му и сега се мъчеше да си поеме дъх.

Вероятно трябваше да каже нещо успокояващо, но вълнението му бе прекалено силно. Вместо да се извини за натрапничеството си и да съобщи името си, той просто смъкна карнавалната маска и пристъпи напред нетърпеливо, за да я изкара от сянката и най-после да види живото й лице.

Тя не му обърна внимание, а просто пристъпи до балкона и погледна танцуващите. Окуражен, Ромео я последва и, когато тя се наведе над парапета, изпита удоволствието да види профила й, осветен от светлините отдолу. Маестро Амброджио бе нарисувал шедьовър, но не бе успял да предаде блясъка на очите й, нито загадъчната й усмивка. Да не говорим за нежните устни, които зашеметиха Ромео.

— Това сигурно е прочутият двор — започна момичето, — на краля на страхливците.

Изненадан от горчивината в гласа й, Ромео не знаеше как да отговори.

— Кой друг — продължи тя без да се обръща, — би прекарал нощта в компанията на статуя докато из града бродят убийци, които се хвалят с престъпленията си? И кой почтен мъж би се наслаждавал на подобно празненство, когато собственият му брат е бил… — Тя не успя да довърши изречението си.

— Повечето хора — каза Ромео с непознат дори за самия него глас — наричат господин Толомей смел човек.

— Тогава повечето хора грешат — отвърна тя. — А вие, господине, си губите времето. Няма да танцувам тази вечер. Сърцето ми е прекалено наранено. Затова, върнете се при леля ми и се наслаждавайте на ласките й. От мен няма да получите такива.

— Не съм тук заради танците — каза Ромео, като смело пристъпи към нея. — Тук съм, защото не мога да стоя надалеч. Няма ли да ме погледнеш?

Тя замълча и положи усилия да не помръдне.

— Защо да те гледам? Душата ти толкова ли е по-нисша от тялото ти?

— Не познавах душата си — отговори Ромео приглушено, — докато не видях отражението й в очите ти.

Тя не отговори веднага, но когато го направи, гласът й бе достатъчно рязък, за да смаже смелостта му.

— И кога обезчести очите ми с образа си? За мен, ти си просто далечната фигура на отличен танцьор. Кой демон открадна очите ми и ти ги даде?

— Сънят бе виновен — обясни Ромео, приковал очи в профила й с надеждата усмивката й да се върне. — Той ги взе от възглавницата ти и ми ги донесе. О, сладката мъка на този сън!

— Сънят — отвърна момичето с упорито обърната настрани глава — е бащата на лъжите!

— И майка на надеждите.

— Може и така да е. Но първородното им дете е трагедията.

— Говориш за тях като за роднини.

— О, не! — възкликна тя горчиво. — Не смея да се хваля с подобни връзки. Когато умра, нека учените да спорят за произхода и кръвната ми линия.

— Не ми пука за произхода ти — каза Ромео, като дръзко я докосна по врата, — нито за кръвната ти линия. Искам само да проследя тайните й писания по кожата ти.

За момент, докосването му я накара да замълчи. А когато заговори, задъханите й думи унищожиха нарочната грубост.

— Тогава се страхувам — каза тя през рамо, — че те очаква разочарование. Кожата ми не разказва красиви приказки, а история на убийства и отмъщение.

Придобил смелост, Ромео постави ръце на раменете й, наведе се и прошепна в косата й.

— Чух за загубата ти. В Сиена няма сърце, което да не изпитва болката ти.

— Да, болката е страховита! И живее в палат „Салимбени“, неспособна на човешки чувства! — извика тя, като се освободи от ръцете му. — Колко често ми се иска да бях мъж!

— Да си роден мъж не означава, че не изпитваш мъка.

— Така ли? — Тя най-после се обърна към него. — И какви са твоите мъки, господине?

Очите й, блестящи дори в тъмнината, го изгледаха развеселено.

— Не, както и подозирах, прекалено хубав си, за да усещаш мъка. По-скоро имаш гласа и лицето на крадец.

Виждайки негодуванието му, тя се засмя и продължи:

— Да, крадец. Но крадец, който получава повече отколкото взима и следователно се смята за щедър, а не алчен, за любимец, а не враг. Възрази ми, ако можеш. Ти си човек, на когото никога не е отказван дар. Как може такъв човек да изпитва мъка?

Ромео отвърна уверено на закачливия й поглед.

— Никой мъж никога не е тръгвал на поход без да очаква края му. И все пак по пътя си кой поклонник отказва храна и легло? Не завиждай на дългото ми пътуване. Ако не бях пътник, никога нямаше да стигна до твоя бряг.

— Но кой екзотичен дивак може да задържи моряка на брега завинаги? Кой поклонник не се изморява постепенно от еднообразието и не потегля към нови неоткрити светини?

— Думите ти са несправедливи и към двама ни. Моля те, не ме наричай непостоянен без дори да знаеш името ми.

— Това е в дивашката ми природа.

— Не виждам друго, освен красота.

— Значи въобще не ме виждаш.

Ромео хвана ръката й и я притисна към бузата си.

— Видях те, скъпа дивачке, преди ти да ме видиш. Но ти ме чу преди аз да чуя теб. И можехме да си живеем така, с любов, потисната от сетивата ни, ако съдбата не ти бе дала очи, а на мен уши.

Момичето се намръщи.

— Поезията ти звучи загадъчно. Искаш ли да те разбера или се надяваш да изтъкнеш своята мъдрост на фона на моята тъпота?

— Мили боже! — възкликна Ромео. — Съдбата ми се подиграва! Даде ти очи, но ти взе ушите. Жулиета, не познаваш ли гласа на рицаря си? — попита той, като докосна бузата й, както бе направил, когато я смяташе за мъртва в ковчега. — Не познаваш ли докосването му? — прошепна той.

За момент, Жулиета омекна и притисна глава в ръката му, търсейки утеха в близостта му. Но тъкмо когато Ромео си помисли, че бе готова да му се предаде, изненадано забеляза как очите й се присвиха. И вместо да отвори вратата на сърцето си към него, тя рязко отстъпи назад.

— Лъжец! Кой те изпрати тук да си играеш с мен?

Той ахна смаяно.

— Сладка Жулиета…

Но тя отказа да го изслуша и извика:

— Тръгвай! Отивай да ми се присмиваш заедно с приятелите си!

— Кълна ти се!

Ромео не отстъпи и протегна ръцете си към нейните, но тя отказа да му ги даде. Затова я хвана за рамената и я задържа неподвижна. Отчаяно му се искаше да го изслуша.

— Аз съм човекът, който спаси теб и монах Лоренцо от разбойника — настоя той. — Ти влезе в града, пазена от мен. Видях те в ателието на маестро Амброджио, легнала в ковчега…

Докато говореше, видя как очите й се разшириха учудено, когато осъзна, че й казваше истината. Но вместо благодарност, лицето й се изпълни с тревога.

— Разбирам — прошепна тя с разтреперан глас. — И сега, предполагам, си дошъл да събереш дълговете си?

Едва сега, когато видя страха й, Ромео се сети, че бе проявил страхотна дързост, хващайки рамената й по този начин. Тя очевидно бе разтълкувала неправилно намеренията му. Проклинайки се за импулсивността си, той я пусна и отстъпи назад с надеждата, че тя няма да избяга. Срещата им не вървеше по начина, по който бе планирал. В продължение на много нощи бе мечтал за момента, когато Жулиета щеше да излезе на балкона, примамена от серенадата му, а сърцето й щеше да забие от възхита, ако не към песента, то към личността му.

— Дойдох — каза той извинително, а очите му молеха за прошка, — за да чуя как сладкият ти глас произнася името ми. Това е всичко.

Жулиета видя искреността му и се усмихна.

— Ромео. Ромео Марескоти — прошепна тя. — Да е благословен от бога. Е, какво още ти дължа?

Той едва не пристъпи отново към нея, но успя да се сдържи и запази разстоянието между тях.

— Не ми дължиш нищо, но аз искам всичко. Търся те откак разбрах, че си жива. Знаех, че трябва да те видя и да говоря с теб. Дори се молих на бога…

Той замълча притеснено.

Жулиета го изгледа внимателно. Красивите й сини очи се изпълниха с почуда.

— И какво ти каза господ?

Ромео не можеше да се контролира повече. Хвана ръката й и я поднесе към устните си.

— Каза ми, че тази вечер си тук и ме чакаш.

— Тогава ти трябва да си отговора на молитвите ми — отвърна тя и го загледа учудено как целуваше ръката й. — Тази сутрин в църквата се молих за мъж, за герой, който да отмъсти за страшната смърт на семейството ми. Сега виждам, че сгреших, когато се молих за непознат. Защото ти си човекът, който уби разбойника на пътя и ме защитаваше още от първия миг. Да… — кимна тя, като погали лицето му, — вярвам, че ти си моят герой.

— Правиш ми чест — отвърна Ромео. — Не бих искал нищо повече от това да съм твоят рицар.

— Добре тогава — кимна Жулиета, — направи ми една огромна услуга. Намери онова копеле Салимбени и го накарай да страда така, както той накара моето семейство да страда. А когато свършиш, донеси ми главата му. И той ще се мотае без глава из чистилището за вечни времена.

Ромео преглътна затруднено, но успя да кимне.

— Желанието ти е заповед за мен, скъпи мой ангеле. Ще ми отпуснеш ли няколко дни за тази задача или Салимбени трябва да страда още тази вечер?

— Ще оставя това на теб — отвърна Жулиета скромно. — Ти си експертът в убиването на Салимбени.

— А когато приключа — каза Ромео, като я хвана за ръцете, — ще ми дадеш ли целувка за награда?

— Когато приключиш — отговори Жулиета, като го загледа как притискаше устни към китките й, — ще ти дам всичко, което поискаш.

III.III.

„И върху плюша на нощта сияе,

като че ли брилянтна обица е,

висяща на ухо на чернокож!“

Сиена спеше спокойно и не се интересуваше от чуждите проблеми. Улиците, по които бягах тази нощ, бяха безмълвни, а всички предмети — мотори, кофи за боклук и коли — бяха забулени в лунна мъгла, сякаш омагьосани по местата си от преди стотици години. Фасадите на къщите около мен бяха също толкова равнодушни. Вратите нямаха дръжки отвън, а всички прозорци бяха затворени и скрити зад капаци. Каквото и да се случваше из улиците на древния град, обитателите му не искаха да знаят.

Поспрях за миг и чух, че някъде в тъмнината зад мен бандитът също тичаше. Не правеше нищо, за да скрие факта, че ме преследва. Стъпките му бяха тежки, подметките му скърцаха по каменните павета и, дори когато спря за малко, дишаше задъхано, като човек, несвикнал с физически упражнения. Но все пак не успявах да му избягам, независимо колко тихо или бързо се движех, той си оставаше по следите ми, сякаш четеше мислите ми.

Босите ми крака туптяха от болка от ударите в неравните павета. Запрепъвах се из тесен безистен в края на една улица с надеждата, че от другата страна имаше изход. Но нямаше. Озовах се в задънена улица, заклещена от високи къщи от всички страни. Нямаше дори ограда, по която да се покатеря, нито кофа за боклук, зад която да се скрия. Единствената ми защита бяха острите токчета на обувките. С други думи, бях прецакана.

Обърнах се назад и се подготвих за сблъсъка. Какво ли искаше от мен бандитът? Чантата ми? Кръстчето около врата ми? Информация? Самата мен? Вероятно искаше да узнае къде се намираше семейното съкровище. Но и аз исках същото, а в момента не можех да му го кажа и да задоволя любопитството му. За съжаление, повечето престъпници не се справяха добре с разочарованието и точно по тази причина Умберто бе убедил леля Роза винаги да оставя купчина банкноти на бюрото си преди да излезе от къщи. По-добре така, отколкото да претършуват цялата къща.

Следвайки същата логика, бързо бръкнах в чантата си и извадих портфейла. Надявах се кредитните ми карти да имат достатъчно привлекателен вид — никой не знаеше, че всъщност представляваха около двайсет хиляди долара дългове.

Докато стоях и чаках неизбежното, звукът от лудо препускащото ми сърце бе заглушен от шума на приближаващ мотор. И вместо да видя триумфално ухиления бандит на входа на задънената уличка, покрай мен профуча бляскав черен мотор и продължи към другия край. Внезапно моторът се закова на място със свирещи гуми, обърна се и мина няколко пъти покрай мен. Едва тогава дочух шум от човек в гуменки, който тичаше надолу по улицата, охкайки паникьосано. Беглецът изчезна зад ъгъла, последван от мотора, като антилопа, препускаща, за да спаси живота си от опасен хищник.

Внезапно настъпи пълна тишина.

Минаха няколко секунди, вероятно дори половин минута, но нито бандитът, нито моторът се върнаха. Най-после събрах смелост да изляза от уличката. Беше толкова тъмно, че не можех да видя дори следващия ъгъл. Но да се изгубя в тъмнината определено беше по-малката от двете злини, които ме сполетяха тази вечер. Веднага щом откриех обществен телефон, щях да звънна на директор Росини в хотела и да го помоля да ме упъти. Несъмнено молбата ми щеше да го зарадва, независимо че бях изгубена и уплашена.

Тръгнах по улицата и изминах няколко метра преди нещо в тъмнината да привлече погледа ми. Присвих очи и се вторачих.

Мотоциклетист седеше неподвижно на мотора си в средата на улицата и гледаше право в мен. Лунната светлина се отразяваше в шлема му и черния метал на мотора. Видях мъж в кожени дрехи, който седеше спокойно и търпеливо и ме чакаше да изляза от уличката.

Естествената реакция бе да се уплаша, но докато стоях неудобно с обувки в ръката, изпитах само объркване. Кой беше този човек? И защо седеше там и ме гледаше? Наистина ли ме беше спасил от бандита? И ако бе така, дали чакаше да отида да му благодаря?

Но благодарността ми се изпари в мига, когато той запали фаровете на мотора си и ме заслепи със силния им блясък. Вдигнах ръце, за да заслоня очите си, а той форсира двигателя няколко пъти, за да ме стресне.

Завъртях се и се втурнах в другата посока, все още частично заслепена, като се проклинах заради тъпотата си. Който и да беше този тип, очевидно не бе приятел. Най-вероятно бе просто местен хулиган, който си прекарваше вечерите по този тъжен начин, мотаейки се наоколо с мотора си и плашейки хората. А по случайност последната му жертва бе моят преследвач, но това въобще не ни правеше приятели.

Той ме остави да потичам известно време и дори изчака да завия зад ъгъла преди да се спусне след мен. Не с висока скорост, за да ме прегази, но достатъчно бързо, за да ми покаже, че нямаше да се измъкна.

Точно в този миг видях синята врата.

Тъкмо завих зад поредния ъгъл и знаех, че разполагам със съвсем кратко време преди фаровете отново да ме открият, когато пред мен се изправи синята врата на ателието, открехната като по чудо. Дори не спрях да си задам въпроса дали в Сиена имаше повече от една синя врата, или дали бе добра идея да нахлувам в чужд дом посред нощ. Просто го направих. И веднага щом се озовах вътре, затворих вратата и се облегнах на нея, като се вслушвах нервно в звуците на мотора, който ме подмина и изчезна.

Признавам си, че когато предишния ден се срещнахме в градината, дългокосият художник ми се бе сторил странен тип, но когато те преследват из средновековни улици, нямаш богат избор.

Ателието на маестро Липи имаше впечатляващ вид. Изглеждаше сякаш бомба от божествено вдъхновение бе избухвала и то неведнъж, а редовно, и бе разпръснала картини, скулптури и странни инсталации навсякъде. Маестрото очевидно бе човек, чийто таланти не можеха да се ограничат само в един вид изкуство. Като гений в лингвистиката, той говореше на езика, който отговаряше на настроението му, и избираше инструментите и материалите си с решителността на виртуоз.

— Аха! — възкликна той, като изскочи иззад статива си веднага щом чу затварянето на вратата. — Ето те. Чудех се кога ще дойдеш.

След миг излезе от кухнята с бутилка вино, две чаши и хляб и каза:

— Трябва да извиниш Данте. Той винаги е подозрителен към жените.

— Името му е Данте? — Вторачих се в лаещото куче. — Невероятно! Това е името на кучето на Амброджио Лоренцети!

— Ами това е ателието му — обясни маестро Липи, като ми наля чаша червено вино. — Познаваш ли го?

— Имаш предвид онзи Амброджио Лоренцети? От 1340 година?

— Разбира се! — маестро Липи се засмя и вдигна чашата си за тост. — Добре дошла! Да пием за много щастливи завръщания. Да пием за Даяна!

Едва не се задавих с виното. Той познавал майка ми?

Преди да успея да проговоря, маестрото се наведе и прошепна заговорнически:

— Съществува легенда за една река Даяна, която се намира дълбоко под земята. Досега не е била открита, но хората твърдят, че понякога късно нощем, когато се събудят внезапно, могат да я почувстват. А в древните времена имало храм на Даяна в „Кампо“. Римляните провеждали игрите си там. Сега пък си имаме „Палио“ в чест на Богородица. Тя е майката, която ни дава вода, светена вода, за да можем отново да изскочим от тъмнината.

За момент просто седяхме и се гледахме спокойно. Изпитах странното чувство, че ако искаше, маестро Липи можеше да ми разкаже много тайни за самата мен, съдбата ми и бъдещето ми, тайни, които не бих могла да разгадая сама. Но мисълта ми бързо се изпари, прогонена от широката усмивка на маестрото, който внезапно издърпа чашата от ръката ми и я остави на масата.

— Ела! Искам да ти покажа нещо. Помниш ли?

Тръгна пред мен към другата стая, която, ако това въобще бе възможно, бе още по-претъпкана от първата. Беше огромно помещение без прозорци и напомняше на склад.

— Само минутка… — каза маестро Липи, като се зарови из бъркотията и грижливо свали парче плат, покриващо малка картина, окачена на далечната стена. — Виж!

Пристъпих по-близо, за да видя по-добре, но когато се приближи прекалено много, маестрото ме спря.

— Внимавай. Много е стара. Не дишай върху нея.

Беше портрет на момиче. Красива млада жена с големи сини очи, които гледаха замечтано към нещо зад гърба ми. Изглеждаше тъжна, но в същото време и обнадеждена, а в ръката си държеше роза. Кожата й беше учудващо светла за италианка, но може пък да не беше италианка.

— Мисля, че прилича на теб — каза маестро Липи, като премести поглед от нея към мен и обратно. — Или пък ти приличаш на нея. Как мислиш?

— Мисля, че това е комплимент, който не заслужавам. Кой е нарисувал портрета?

— Аха! — ухили се маестрото. — Открих го, когато поех ателието. Беше скрит в стената, прибран в метална кутия. Вътре имаше и книга. Дневник. Мисля…

Още преди маестрото да довърши изречението, малките косъмчета по ръцете ми настръхнаха. Знаех какво точно щеше да ми каже.

— Не, всъщност съм сигурен, че Амброджио Лоренцети е скрил кутията. Това беше дневникът му. Мисля, че той е нарисувал картината. Името е същото като твоето. Жулиета Толомей. Написал го е на гърба.

Вторачих се в портрета. Едва можех да повярвам, че това е същия портрет, за който бях чела. Сега, когато го погледнах за втори път, открих, че е точно толкова омагьосващ, колкото си бях представяла.

— Дневникът у теб ли е още? — попитах бързо.

— Не. Продадох го. Споделих за него с един приятел, който пък поговорил с друг приятел и внезапно тук пристигна някакъв мъж и пожела да го купи. Името му беше професор Толомей — обясни ми маестрото и ме изгледа с повдигнати вежди. — Ти също си Толомей. Познаваш ли го? Много стар човек.

Отпуснах се на близкия стол. Нямаше седалка, но не ми пукаше.

— Това е бил баща ми. Превел дневника на английски. В момента го чета. Разказва за нея — кимнах към портрета. — Жулиета Толомей. Очевидно тя е моя прародителка. Описва очите й в дневника си… и ето ги сега пред мен.

— Знаех си! — въодушеви се маестро Липи и се обърна към портрета с детинско вълнение. — Тя е прапрапрабаба ти!

Той се засмя, обърна се към мен и ме хвана за рамената.

— Толкова се радвам, че дойде да ме видиш!

— Просто не разбирам — казах, — защо маестро Амброджио е скрил тези неща в стената. Или пък не е бил той, а някой друг…

— Не мисли толкова много — предупреди ме маестрото. — Появяват ти се бръчки.

Той замълча за момент, обзет от внезапно вдъхновение.

— Следващият път, когато дойдеш, ще те нарисувам. Кога ще се върнеш? Утре?

— Маестро… — опитах се да го върна на земята, — чудех се дали мога да остана тук още малко. Тази вечер.

Художникът ме изгледа учудено, сякаш аз проявявах признаци на лудост, а не той.

Почувствах се задължена да обясня.

— Навън има някой… не знам какво става… един тип… — Поклатих глава. — Знам, че звучи налудничаво, но ме следят, а не знам защо.

— Аха — отвърна маестро Липи, после грижливо покри портрета на Жулиета и ме отведе обратно в ателието си.

Настани ме на стол, постави чашата вино в ръката ми и седна срещу мен с изражението на дете, очакващо интересна приказка.

— Мисля, че знаеш — каза той. — Обясни ми защо те следят.

През следващия половин час му разказах всичко. Отначало не възнамерявах да го правя, но след като започнах да говоря, не можех да спра. Наблюдаваше ме със светнали от вълнение очи. Нещо у него ме накара да вярвам, че можеше да ми помогне да открия истината. Ако тя въобще съществуваше.

Разказах му за майка ми и професор Толомей, за инцидентите, при които бяха загинали и за съмнението в Лучано Салимбени, който може би ги е причинил. После описах кутията с ръкописите и дневника на маестро Амброджио и споделих за подмятането на братовчед ми Пепо за неизвестно съкровище, наречено „Очите на Жулиета“.

— Чувал ли си някога за нещо подобно? — попитах го, когато забелязах, че се намръщи.

Вместо да отговори, той се надигна от стола и застана неподвижно за момент, сякаш се вслушваше в далечен шум. После тръгна нанякъде. Знаех, че трябва да го последвам. Изкачихме се по стълбите в дълга, тясна библиотека с безброй рафтове от пода до тавана. Той затърси търпеливо книга, която не искаше да бъде намерена. Най-после успя, взе я от рафта и я размаха триумфално.

— Знаех си, че е тук някъде!

Книгата се оказа стара енциклопедия на легендарни съкровища и чудовища — очевидно двете не можеха да бъдат разделени. Маестрото я запрелиства бързо. Илюстрациите изглеждаха като от приказки.

— Ето! — възкликна той и ми посочи някакъв текст. — Какво ще кажеш за това?

Изпълнен с нетърпение, той запали стара лампа и зачете на глас, като възбудено смесваше италиански и английски.

„Очите на Жулиета“ били два гигантски сапфира от Етиопия. Наричали ги „Етиопските близнаци“ и били купени от господин Салимбени от Сиена през 1340 година като годежен подарък за бъдещата му булка, Жулиета Толомей. По-късно, след трагичната й смърт на гроба поставили златна статуя със сапфирите като очи.

— Чуй това! — въодушевено избърбори маестрото, прокарвайки пръст по страницата. — Шекспир също знаел за статуята!

После продължи да превежда, цитирайки ми последните реплики от „Ромео и Жулиета“:

„На нея аз ще вдигна

прекрасен паметник от чисто злато, тъй дивен,

че във Верона, докогато се казва тъй,

ликът й ще блести

най-пръв от всички градски красоти.“

Най-после спря да чете и ми показа илюстрацията. Познах я веднага. Статуя на мъж на колене с жена в ръце. С изключение на няколко дребни подробности, бе същата статуя, която майка ми се бе опитала да пресъздаде поне двайсет пъти в тетрадката, скрита в кутията й.

— Мили боже! — извиках и се наведох към енциклопедията. — Съобщава ли нещо за точното местоположение на гроба?

— Чий гроб?

— Гроба на Жулиета — казах, като му посочих текста, който току-що ми бе прочел. — Книгата твърди, че на гроба й била поставена златна статуя, но не казва къде точно се е намирал той.

Маестро Липи затвори енциклопедията и я върна на рафта.

— Защо искаш да намериш гроба й? — попита той с внезапно рязък тон. — За да можеш да вземеш очите й? Ако си няма очи, как ще види Ромео, когато дойде да я събуди?

— Не бих взела очите й! — запротестирах енергично. — Просто искам да ги видя.

— Добре — кимна маестрото, — тогава трябва да поговориш с Ромео. Не знам кой друг би успял да го намери. Но внимавай. Тук има много призраци и не всички са дружелюбни като мен.

Той се наведе към мен и изсъска:

— Чума! Чума и в двете ти къщи!

— Страхотно — измънках аз. — Благодаря.

Маестрото се засмя весело и се удари по коленете.

— Хайде де! Не се шубелисвай! Просто те закачам.

Слязохме долу и, след няколко чаши вино, се върнах на темата, която не спираше да възбужда въображението ми.

— Какво точно имаше предвид, когато каза, че Ромео знае къде се намира гробът?

— Знае ли? — озадачено попита маестрото. — Не съм сигурен. Но мисля, че трябва да го попиташ. Знае повече за всичко това от мен. Млад е. А аз вече забравям.

Опитах се да се усмихна.

— Говориш, сякаш той е още жив?

Маестрото сви рамене.

— Идва и си отива — винаги е късно нощем. Влиза тук и сяда да я погледа — кимна той към склада с портрета на Жулиета. — Мисля, че още е влюбен в нея. Затова оставям вратата отворена.

— Сериозно — казах, като го хванах за ръката. — Ромео не съществува. Вече не. Не е ли така?

Маестрото се вторачи в мен с обиден поглед.

— Ти съществуваш! Защо и той да не съществува? — намръщи се художникът. — Какво? Мислиш, че е призрак ли? Хм. Разбира се, човек никога не може да е напълно сигурен, но не мисля така. Вярвам, че е истински.

Той замълча за момент и се замисли, после каза твърдо:

— Пие вино. Призраците не пият вино. Те са много отегчителна компания. Предпочитам хора като теб. Ти си забавна. Ето… — Напълни той чашата ми отново. — Пийни още малко.

— Добре — кимнах и отпих послушно. — Ако реша да задам няколко въпроса на Ромео, как мога да го направя? Къде да го намеря?

— Ами… — замисли се маестрото, — страхувам се, че ще се наложи да изчакаш той да те намери.

Забелязал разочарованието ми, той се наведе и се вгледа напрегнато в очите ми.

— Може вече да те е намерил — добави той. — Да, мисля, че го е направил. Виждам го в очите ти.

III.IV.

„Върху криле любовни тук долитнах.

Не спират зидовете любовта.

Когато нещо е възможно,

тя не се поколебава да го стори!“

Сиена, 1340 година

Ромео прокара точилото по острието с внимателни движения. От известно време не бе използвал меча си и по острието имаше ръждиви петънца. Предпочиташе да използва кинжала си, но той бе потънал в гърба на разбойника на пътя, а залисан от необичайната случка, Ромео бе забравил да си го прибере. Освен това, Салимбени не бе човек, който ще позволи да бъде намушкан в гърба като прост престъпник. Не, трябваше да има дуел.

За Ромео бе нещо ново да размишлява за отношенията си с жените. Но пък досега никоя жена не го бе молила да извърши убийство. Той си припомни разговора с маестро Амброджио в онази съдбовна нощ преди около седмица. Бе му казал, че си пада по жени, които не искат нищо повече от това, което е готов да даде, и, за разлика от приятелите си, не би подвил опашка като куче при първата молба на жена. Все още ли е вярно това? Наистина ли е готов да се изправи пред Салимбени с меч в ръка и вероятно дори да срещне смъртта си преди да е получил наградата или поне да е погледнал отново в ангелските очи на Жулиета?

Той въздъхна тежко, завъртя меча и продължи работата си. Братовчедите му несъмнено се чудеха къде беше и защо не излиза да се забавлява с тях. Баща му, коменданте Марескоти, се бе отбил при него няколко пъти не с въпроси, а с покани да се упражнят на мишената. Но вече бе отминала още една безсънна нощ и изпълнената със съчувствие луна бе прогонена отново от безмилостното слънце. А Ромео, все още седеше до масата, замислен за съдбоносния ден и дали това няма да е точно днешният.

В този момент чу шум на стълбите пред вратата, последван от нервно почукване.

— Не, благодаря! — отказа той, както вече бе правил много пъти досега. — Не съм гладен!

— Господин Ромео? Имаш посетители!

Най-после Ромео се надигна и усети, че мускулите го боляха от часовете, прекарани без движение и сън.

— Кой е?

От другата страна на вратата последва приглушено мърморене.

— Монах Лоренцо и монах Бернардо. Твърдят, че имат важни новини и настояват за лична аудиенция.

Щом чу името на монах Лоренцо, придружителят на Жулиета, Ромео отключи вратата. В коридора беше слугата с двама монаси. Няколко други слуги от двора се протягаха да видят кой най-после бе накарал Ромео да отвори вратата.

— Влезте? — покани той монасите. — Стефано — обърна се строго към слугата, — не казвай за това посещение на баща ми.

Двамата монаси влязоха в стаята. Лъчите на сутрешното слънце проникваха през отворената врата на балкона и падаха върху оправеното легло на Ромео и чинията с пържена риба, която седеше недокосната на масата до меча му.

— Извини ни — каза монах Лоренцо, като хвърли бърз поглед към вратата, за да се увери, че е затворена, — задето се натрапваме в този час. Но не можехме да чакаме…

Монахът не можа да продължи, тъй като придружителят му пристъпи напред и свали качулката си, разкривайки сложна прическа. Монах Лоренцо не бе дошъл с другар тази сутрин, а със самата Жулиета, която, въпреки маскировката си, бе по-прекрасна откогато и да било. Бузите й пламтяха възбудено.

— Моля те, кажи ми — започна тя, — че още не си… изпълнил задачата.

Въпреки вълнението и въодушевлението от вида й, Ромео успя да отмести очи от нея и притеснено отговори.

— Не съм.

— О, слава богу! — извика тя облекчено. — Дойдох да се извиня и да те помоля да забравиш, че някога съм те молила да извършиш нещо толкова ужасно.

Ромео се вторачи в нея обнадеждено.

— Вече не искаш смъртта му?

Жулиета се намръщи.

— Искам той да умре. Но не от твоите ръце. Постъпих като пълна егоистка. Не трябваше да те намесвам в мъката си. Можеш ли да ми простиш?

Тя се вгледа в очите му, а когато той не отговори, устните й затрепериха.

— Прости ми — каза тя. — Моля те.

За първи път от много дни, Ромео се усмихна.

— Не.

— Не?

Сините й очи потъмняха и тя отстъпи назад.

— Това е много нелюбезно!

— Не — продължи Ромео весело, — няма да ти простя, защото ми обеща велика награда, а сега се отказваш от думата си.

Жулиета ахна.

— Не е така! Спасявам живота ти!

— А! И ме обиждаш! — възкликна Ромео, като притисна ръка към сърцето си. — Да предположиш, че няма да победя в дуела… Жена! Играеш си с честта ми като котка с мишка! Захапваш я за пореден път и я гледаш как куцайки търси къде да се скрие.

— Ах, ти! — подозрително присви очи Жулиета. — Ти си играеш с мен! Не казах, че ще умреш от ръката на Салимбени. Просто вярвам, че няма да те оставят да се измъкнеш безнаказано от убийството. А това… — Тя погледна настрани, все още раздразнена от думите му. — Предполагам, че това ще е срамно.

Ромеа прикова очи в нея. Когато забеляза, че тя бе решила твърдо да прояви ината си, той се обърна към монах Лоренцо.

— Мога ли да те помоля да ни оставиш насаме за миг?

Монах Лоренцо очевидно не одобри молбата му, но след като Жулиета не прояви несъгласието си, отстъпи. Кимна и се оттегли на балкона.

— Защо — започна Ромео тихо, така че само Жулиета да чуе думите му, — би било срамно, ако умра?

Тя си пое дъх.

— Защото ти спаси живота ми.

— И в отплата поисках само да бъда твоя рицар.

— Каква е ползата от рицар без глава?

Ромео се усмихна и пристъпи към нея.

— Уверявам те, че ако си близо до мен, това няма да се случи.

— Обещаваш ли ми, че няма да се опиташ да убиеш Салимбени? — погледна го тя в очите.

— Струва ми се — отбеляза Ромео, изключително доволен от разговора им, — че сега ме молиш за втора услуга. А тази е много по-сериозна от първата. Но ще проявя щедрост и ще ти кажа, че цената ми е все още същата.

Жулиета се ококори изненадано.

— Цената ти?

— Наречи го както предпочиташ, та значи цената или наградата ми не се променя.

— Ти, мошенико! — извика Жулиета, като се опита да прикрие усмивката си. — Идвам тук да те освободя от смъртоносен обет, а ти решаваш да откраднеш добродетелта ми?

Ромео се засмя.

— Една целувка няма да унищожи добродетелта ти.

Тя сви рамене.

— Зависи кой ще ме целуне. Подозирам, че целувка от теб ще унищожи незабавно шестнайсетгодишните ми спестявания.

— Каква полза от спестяванията, ако никога не ги харчиш?

Ромео тъкмо доби увереност, че я бе очаровал, когато силно покашляне откъм балкона накара Жулиета да подскочи.

— Търпение, Лоренцо! — каза тя строго. — Ще тръгнем след минута.

— Леля ти ще започне да се чуди каква е тая изповед, която отнема толкова време — отвърна монахът.

— Само секунда! — извика Жулиета, после се обърна разочаровано към Ромео. — Трябва да тръгвам.

— Изповядай се пред мен — прошепна Ромео и хвана ръцете й. — Аз ще те благословя — завинаги.

— На ръба на чашата ти има мед — отвърна Жулиета. — Чудя се каква ли страшна отрова съдържа.

— Ако е отрова, ще убие и двама ни.

— О, боже… сигурно наистина ме харесваш щом предпочиташ да си мъртъв с мен, отколкото жив с друга жена.

— Да, така е! Вярвам в това. — Прегърна я той. — Целуни ме или наистина ще умра.

— Пак ли? За два пъти обречен мъж си съвсем жив!

Дочуха нов шум откъм балкона, но този път Жулиета остана на мястото си.

— Търпение, Лоренцо! Моля те!

— Вероятно моята отрова е загубила силата си — каза Ромео, но не освободи любимата си.

— Наистина трябва…

Както хищната птица се спуска към плячката си и я отнася в небето, така Ромео впи устни в нейните преди пак да му избягат. Плячката му дори не се опита да се освободи и той разпери крила и остави вятърът да ги отнесе в небето.

Ромео осъзна, че силните чувства, които изпитва, са му непознати. Каквито и да бяха намеренията му след като бе разбрал, че момичето от ковчега е живо, сега той знаеше, че думите, които бе казал на маестро Амброджио, са били пророчески. Докато притискаше Жулиета в прегръдките си, всички други жени — минали, настоящи и бъдещи — просто престанаха да съществуват.

По-късно същата сутрин, когато се прибра в палата на Толомей, Жулиета бе посрещната с безброй неприятни въпроси и обвинения, подправени с коментари за селските й маниери.

— Вероятно е прието сред селяците — презрително каза леля й, — но тук в града, неомъжените жени от добри семейства не изчезват някъде уж за изповед, а после се прибират със закъснение от няколко часа с блеснали очи и… — Тя затърси други следи от безобразия по лицето на Жулиета. — … и с разрошени коси! Отсега нататък няма да има подобни приключения. Ако наистина трябва да разговаряш със скъпоценния си монах Лоренцо, прави го под този покрив, моля те. Да се мотаеш навън, изложена на милостта на всеки клюкар и изнасилвач в града, вече не ти е позволено! — завърши леля й, като я бутна в стаята й.

— О, Лоренцо! — изплака Жулиета, когато монахът най-после дойде да я посети в позлатения й затвор. — Не ми разрешават да излизам! Струва ми се, че полудявам! Ох!

Тя се заразхожда нервно из стаята.

— Какво ли си мисли той за мен? Казах му, че ще се видим… обещах му!

— Тихо, скъпа — каза монахът, като се опита да я настани на стола. — Успокой се. Господинът, за когото говориш, е наясно с положението ти, а това само предизвика у него по-силни чувства. Той ме помоли да ти кажа…

— Говорил си с него? — сграбчи го Жулиета за рамената. — О, благословени Лоренцо! Какво ти каза той? Говори! Бързо!

— Каза… — започна монахът, като бръкна под расото си и извади руло пергамент, запечатано със син восък — да ти предам това писмо. Ето, вземи го. За теб е.

Жулиета пое писмото с треперещи ръце и го задържа нежно за момент преди да счупи печата. Разви пергамента и се загледа в кафявото мастило.

— Красиво е! Никога не съм виждала нещо толкова елегантно! — извика тя, обърна гръб на монах Лоренцо и се загледа като омагьосана в съкровището си. — Той е поет! Пише толкова красиво! Такова изкуство… такова съвършенство. Сигурно се е трудил цяла нощ.

— Вярвам, че се е трудил няколко нощи — поправи я монахът с ирония в гласа си. — Уверявам те, че това писмо е резултат на много пергаменти и пера.

— Но нещо не разбирам… — каза Жулиета, като се обърна и му показа писмото. — Защо твърди, че мястото на очите ми не е на лицето, а на нощното небе? Предполагам, че това е комплимент, но достатъчно бе да каже, че очите ми имат небесен блясък. Не мога да схвана аргумента му.

— Не е аргумент, а поезия — подчерта монах Лоренцо. — Тя не е рационална и не убеждава, а доставя удоволствие. Предполагам, че сега си доволна, нали?

Тя ахна.

— Разбира се!

— Тогава писмото е изпълнило целта си — отговори монахът сериозно. — А сега предлагам да забравим за него.

— Чакай! — извика Жулиета, като грабна писмото от ръцете му. — Трябва да напиша отговор.

— Това не може да стане без мастило, перо и пергамент — напомни й монах Лоренцо.

— Да — съгласи се Жулиета, без ни най-малко да се обезкуражи. — Но ти ще ми доставиш всичко. Тайно. Бездруго исках да те помоля, за да пиша най-после на бедната ми сестра… — Тя прикова очи в монаха, очаквайки да види в тях пълна готовност да изпълни молбата й, но когато забеляза упоритата му, недоволна гримаса, вдигна безпомощно ръце. — Какво има пък сега?

— Не подкрепям това начинание — изсумтя той, като поклати глава. — Неомъжена дама не трябва да отговаря на потайно писмо. Особено…

— А омъжената може да отговори?

— Особено — продължи монахът — като се има предвид кой го е изпратил. Като стар и доверен приятел, трябва да те предупредя за мъже като Ромео Марескоти. Чакай! — извика той като вдигна ръка, за да й попречи да го прекъсне. — Да, съгласен съм. Той притежава известен чар, но в очите на бога, със сигурност е ужасен.

Жулиета завъртя очи.

— Не е ужасен. Ти просто ревнуваш.

— Ревнувам? — презрително извика монахът. — Не ми пука за външния вид, тъй като той е продукт на плътта и съществува само между утробата и гроба. Имах предвид, че душата му е ужасна.

— Как можеш да говориш така — възрази Жулиета — за човека, който спаси живота ни! Човек, когото никога преди не си срещал и не знаеш нищо за него!

Монах Лоренцо вдигна ръце отчаяно.

— Знам достатъчно, за да съм сигурен, че е обречен. В този свят има растения и същества, които не служат за друго, освен да нанасят болка и мъка на всичко, до което се докоснат. Погледни се само! Ти вече страдаш от тази връзка.

— Със сигурност — каза Жулиета, като замълча за момент, за да си придаде строгост — заради това, което направи за нас, греховете му са опростени.

Като видя, че монахът е все още враждебно настроен, тя добави спокойно:

— Съдбата не би избрала Ромео за наш спасител, ако господ не желаеше изкуплението му.

Монах Лоренцо изрече предупредително.

— Господ е божествен и няма желания.

— Но аз имам. Желая да бъда щастлива — отвърна Жулиета, като притисна ръка до сърцето си. — Знам какво си мислиш. Искаш да ме защитиш, като стар и доверен приятел. И се страхуваш, че Ромео може да ми причини болка. Вярваш, че великата любов носи велика мъка. Е, вероятно си прав. Може би е разумно да останем далеч един от друг, но предпочитам очите ми да изгорят, отколкото да бях родена без тях.

Изминаха много седмици преди Жулиета и Ромео да се срещнат отново. Въпреки усилията на монах Лоренцо да ги раздели, в писмата, които си разменяха, те споделяха чувствата си. Освен с монаха, за тази любов Жулиета споделяше и със сестра си — близначката й Джианоза. Единствено двете момичета бяха оцелели от семейството.

От година, след сватбата на Джианоза, не живееха заедно, но поддържаха редовна връзка чрез писма. Необичайно бе за младите жени като тях да пишат и четат, но баща им мразеше писането и счетоводството и предпочиташе да остави подобни отегчителни занимания на жена си и дъщерите си — според него те бездруго нямаше с какво да се занимават.

Но макар да си пишеха често, писмата им бяха доставяни със закъснение. Всъщност, след идването си в Сиена Жулиета не бе получила и едно послание от Джианоза, макар да й бе писала няколко пъти за ужасното нападение над дома им и бягството си, а после и за затворничеството си в дома на чичо им.

Жулиета нямаше пари, за да плати за по-добра доставка на писмата си и зависеше от благосклонни пътници, които отиваха в града на сестра й. Освен това имаше опасност някой да спре монах Лоренцо, докато излиза от къщата, и да го накара да изпразни джобовете си.

Жулиета започна да крие писмата си до Джианоза под една дъска на пода, вместо да ги изпраща веднага. Беше достатъчно, че молеше монаха да доставя любовните й писма до Ромео и щеше да е жестоко да го кара да разнася още обяснения за срамните й действия.

И така, писмата се озоваваха под дъската на пода и очакваха деня, когато щеше да плати на специален пратеник да ги достави наведнъж. Или деня, в който щеше да ги хвърли в огъня.

Що се отнася до писмата й до Ромео, тя получаваше страстни отговори на всяко от тях. Когато говореше за стотици, Ромео отвръщаше в хиляди. Когато му казваше какво харесва, той й съобщаваше какво обича. Жулиета прояви дързост и го нарече „светкавица“. Той се показа още по-дързък и я нарече „слънце“. Тя си позволи да мечтае, че танцуват прегърнати, а той мислеше само как да останат насаме…

Пред възторжената им любов имаше само два пътя — единият водеше към осъществяването й, а другият — към разочарованието. И така, една неделя сутрин на Жулиета и братовчедките и бе разрешено да отидат на изповед в „Сан Кристофоро“. След службата влюбената девойка влезе в изповедалнята.

— Прости ми, отче! Аз съгреших — започна тя, очаквайки свещеникът да я насърчи в обясненията й.

Но вместо това, странен глас прошепна:

— Как може любовта да е грях? Ако господ не искаше да обичаме, защо тогава е създал красота като твоята?

Жулиета ахна изненадана и уплашена.

— Ромео?

Тя коленичи, за да се опита да надникне през металната решетка и видя усмивка, която бе всичко друго, но не и усмивка на свещеник.

— Как посмя да дойдеш тук? — възкликна тя. — Леля ми е на три метра от нас!

— Тя е опасно създание, но не би могла да ме спре. Трябваше да те видя.

Ромео усмихнато притисна ръка до решетката, подканяйки Жулиета да направи същото. Тя се подчини и, макар ръцете им да не се докоснаха, усети неговата топлина върху дланта си.

— Иска ми се да бяхме прости селяни — прошепна тя, — за да сме свободни да се срещаме, когато пожелаем.

— И какво щяхме да правим, когато се срещнем? — закачи я Ромео.

Жулиета благодари на бога, че руменината на лицето й бе скрита от него.

— Нямаше да има решетка между нас — отговори тя.

— Да, това определено би било хубаво — съгласи се Ромео.

— Ти несъмнено щеше да говориш в рими — продължи Жулиета, като прокара пръсти през решетката, — както правят мъжете, когато съблазняват упорити девици. Колкото повече се съпротивлява жената, толкова по-изискана е поезията.

Ромео едва успя да сдържи смеха си.

— Първо, никога не съм чувал прост селянин да говори в рими. Второ, знам колко изискана трябва да е поезията ми — не прекалено много, като се има предвид девицата.

Жулиета ахна.

— Ти, мошенико! Трябва да ти докажа, че грешиш, като се държа скромно и отхвърлям целувките ти.

— Лесно е да се каже, когато ни разделя преграда — засмя се той.

Замълчаха за момент, като се опитваха да се докоснат през решетката.

— О, Ромео — въздъхна Жулиета, внезапно натъжена, — такава ли трябва да е любовта ни? Тайна в тъмна стая, докато светът навън се радва?

— Не е за дълго. Ще направя всичко, което зависи от мен — отговори Ромео, затвори очи и си представи, че обляга глава до лицето на Жулиета, а не на стената. — Днес исках да те видя, за да ти кажа, че ще помоля баща ми да поиска ръката ти от твоя чичо.

— Искаш да се ожениш за мен? — изненада се тя. Чудеше се дали го е разбрала правилно. Той не зададе въпрос, а направо изложи факта.

Може би така постъпваха в Сиена?

— Само това ще ми помогне, за да не издъхна като умрял от глад затворник — изстена той. — Трябва да те имам. До масата ми и в леглото ми! Това е истината и моля те, извини ме, че не се изразявам поетично.

За момент Жулиета не проговори и Ромео се уплаши, че я бе обидил. Тъкмо започна да проклина откровеността си, когато тя заговори отново.

— Ако търсиш жена, трябва да ухажваш не мен, а Толомей.

— Колкото и да уважавам чичо ти — отвърна Ромео, — надявам се да отнеса теб, а не него, в спалнята си.

Жулиета се разсмя, но удоволствието й беше краткотрайно.

— Той има страхотни амбиции. Баща ти трябва да представи дълго родословно дърво, когато отиде при него.

Ромео ахна от неочакваната обида.

— Семейството ми е носило шлемове и е служило на императорите, когато чичо ти Толомей е носел мечешка кожа и е хвърлял храна на прасетата!

Осъзнавайки, че се държи детински, Ромео продължи спокойно:

— Толомей няма да откаже на баща ми. Между нашите родове винаги е имало мир.

— Жалко, че не ни делят потоци от кръв — въздъхна Жулиета. — Не разбираш ли? Ако родовете ни вече са в мир, какво ще спечелят от сродяването?

Той отказа да я разбере.

— Всички бащи желаят доброто на децата си.

— Затова ни дават горчиви лекарства и ни карат да плачем.

— Аз съм на осемнайсет години. Баща ми се отнася с мен като с равен.

— Направо си старец. Защо не си женен? Или вече си погребал детската си булка?

— Баща ми не вярва в недорасли майки.

Свенливата й усмивка, едва забележима през решетката, го възнагради за мъките.

— А вярва ли в стари моми? — попита тя.

— Не си на повече от шестнайсет.

— Точно. Но кой брои листенцата на увяхваща роза?

— Когато се оженим — прошепна Ромео, целувайки върха на пръстите й, — ще те полея, ще те сложа на леглото си и ще преброя всичките листенца.

Жулиета се опита да се намръщи.

— Ами тръните? Ако те убода и съсипя блаженството ти?

— Довери ми се, удоволствието ще заличи болката.

Продължиха да се закачат и флиртуват, докато накрая някой почука нетърпеливо по вратата на изповедалнята.

— Жулиета! — изсъска леля й, което я накара да подскочи от страх. — Сигурно не ти е останало много за изповядване. Побързай, защото си тръгваме!

Докато се сбогуваха, Ромео отново повтори плана си за женитбата им, но Жулиета не посмя да му повярва. Бе видяла как омъжиха сестра й за човек, на когото му трябваше ковчег, а не булка. Тя знаеше добре, че влюбените нямаха право да планират сватбата си сами. Бракът бе най-вече въпрос на политика и уреждане на наследство. Той нямаше нищо общо с желанията на булката и младоженеца, а само с амбициите на родителите им. Любовта според Джианоза, чийто първи писма като семейна жена бяха разплакали Жулиета, винаги идваше по-късно от брака и то с някой друг мъж, а не със собствения.

Рядко се случваше коменданте Марескоти да бъде доволен от първородния си син. Никога не забравяше, че наред с повечето болести за младостта също няма друг лек, освен времето. Болният или загиваше или страданията му приключваха, а мъдрите трябваше само да проявяват търпение. Коменданте Марескоти не разполагаше с богати запаси от търпение и родителското му сърце се бе превърнало в многоглаво чудовище, охраняващо пещера със страхове и лудости, което беше вечно нащрек, но обикновено се проваляше.

Сегашният случай не правеше изключение.

— Ромео! — каза той, оставяйки лъка си на земята. — Няма да те слушам повече. Аз съм Марескоти. От много години Сиена е ръководена от този дом. В този двор са планирани войни. Победата в Монтаперти бе обявена от тази кула! Стените говорят сами за себе си.

Коменданте Марескоти, застанал гордо в своя двор, все едно че стоеше пред войската си, огледа новия стенопис и заетия с работата си негов създател маестро Амброджио. Все още не можеше да оцени напълно гения му. Пъстрата бойна сцена наистина внасяше топлота в монашеския атрий, а изобразеното семейство Марескоти бе елегантно и изглеждаше изпълнено с добродетели. Одобряваше всичко това, но защо трябваше толкова дълго да чака завършването на картината?

— Но, татко!

— Край! — повиши глас коменданте Марескоти. — Няма да се свързвам с подобни хора! Не можеш ли да оцениш факта, че живяхме в мир толкова години, докато тези алчни новодошли типове, Толомей, Салимбени и Малаволти не започнаха да се колят из улиците? Да не искаш лошата им кръв да потече в дома ни? Да не искаш братята и братовчедите ти да бъдат убити в леглата им?

От другата страна на двора, маестро Амброджио впери изненадано очи в комендант Марескоти, който рядко проявяваше чувствата си. По-висок от сина си, бащата на Ромео бе един от най-възхитителните мъже, които маестрото някога бе пресъздавал. Нито лицето, нито фигурата му показваха следи от излишества. Пред него стоеше мъж, който ядеше само толкова от колкото тялото му се нуждаеше за здраве и спеше само когато се нуждаеше от почивка. За разлика от него, синът му ядеше и спеше, когато си поискаше, и щастливо превръщаше нощта в ден с приключенията си и деня в нощ с ненавременния си сън.

Но все пак двамата много си приличаха — силни и упорити — и, въпреки навика на Ромео да нарушава правилата в къщата, рядко се разправяха така помежду си.

— Но, татко! — повтори Ромео, а баща му не му обърна внимание.

— И за какво? За някаква си жена!

Коменданте Марескоти се прицели и стрелата потъна право в сърцето на сламената кукла.

— Някаква си жена, случайна жена, а целият град е пълен с жени. И ти го знаеш по-добре от всеки друг.

— Не е случайна — упорито възрази Ромео. — Тя е моя.

Настъпи кратко мълчание, по време на което още две стрели уцелиха мишената. Сламената кукла затанцува като обесена. Най-после коменданте Марескоти си пое дъх и заговори отново, този път с по-спокоен тон.

— Може и така да е, но дамата ти е племенница на глупак.

— Могъщ глупак.

— Ако хората не са родени глупаци, могъществото и ласкателствата определено им помагат да станат такива.

— Чух, че той е много щедър към семейството си.

— Има ли въобще останали членове от семейството му?

Ромео се засмя, макар да бе наясно, че целта на баща му не бе да го развесели.

— Със сигурност има — отговори той, — след като мирът продължава вече две години.

— Наричаш това мир? Пасмината на Салимбени напада замъците на Толомей и обира духовенството по пътищата. На този мир вече му се вижда краят.

— Защо тогава да не си осигурим съюзничеството на най-силния дом в града? — настоя Ромео.

— Ти би се оженил за някоя от Салимбени?

— Какво са Салимбени в сравнение с Толомей?

Коменданте Марескоти изгледа сина си с присвити очи.

— Ако се беше поинтересувал какво става из града, вместо да гуляеш, синко, щеше да знаеш, че Салимбени мобилизира хората си. Целта му е не само да стъпи на врата на Толомей и да завладее банките, но да обсади този град от крепостите си и, ако не греша, да поеме юздите на републиката ни.

Коменданте Марескоти се намръщи и се заразхожда напред-назад.

— Познавам този човек, Ромео. Вглеждал съм се в очите му. Реших да затворя ушите и вратата си пред амбициите му. Не знам кой е в по-лошо положение — приятелите или враговете му, затова се заклех да не бъда нито от едните, нито от другите. Един ден, може би скоро, Салимбени ще направи опит да вземе властта и в каналите ни ще потече кръв. Ще бъдат докарани чужди войници, а нашите мъже ще седят в кулите си и ще очакват със страх ударите по портите си, съжалявайки за съюзите, които са сключили. Аз няма да съм един от тях.

— Кой казва, че тези проблеми не могат да бъдат предотвратени? — упорито попита Ромео. — Ако се съюзим с Толомей, други благородни домове ще последват орела и Салимбени скоро ще загуби влиянието си. Можем заедно да прочистим пътищата от разбойници и да ги направим безопасни. С неговите пари и твоето достойнство могат да се осъществят чудесни проекти. Новата кула в „Кампо“ може да бъде завършена за няколко месеца. Новата катедрала може да бъде построена за няколко години. И всички ще споменават Марескоти в молитвите си.

— Човек не трябва да е част от молитвите на другите докато умре — отвърна коменданте Марескоти, като се прицели за пореден път.

Стрелата мина през главата на куклата и падна в саксия с розмарин.

— После може да прави каквото си иска. Живите, синко, трябва да се стремят към истинска слава, а не към ласкателства. Истинската слава е между теб и господ. Ласкателството е храна за бездушните. Когато си сам, можеш да се радваш на факта, че си спасил живота на момичето, но не търси признание и награда от другите. Славолюбието не е присъщо на благородниците.

— Не искам награда — каза Ромео инатливо. — Искам само нея. Не ме интересува какво мислят хората. Ако не благословиш намерението ми да се оженя за нея…

Коменданте Марескоти вдигна ръка, за да попречи на сина си да изрече думите, които нямаше да може да си вземе обратно.

— Не ме заплашвай с мерки, които биха наранили повече теб, отколкото мен. И не ми позволявай да гледам как се държиш като дете или ще оттегля позволението си да яздиш в „Палио“. Дори игрите, не, особено игрите, изискват мъжко поведение. Същото е в брака. Не съм те сгодявал за никоя…

— Заради което много те обичам!

— … защото познавам характера ти още от ранна детска възраст. Ако бях зъл човек и имах враг, когото исках да накажа, можех да си помисля да открадна единствената му дъщеря и да те оставя да разбиеш сърцето й. Но не съм такъв човек. Чаках търпеливо да се отърсиш от непостоянството си и да определиш целта си.

Ромео изглеждаше съсипан. Но той все още чувстваше сладкия вкус на любовта и не можеше дълго да сдържа усмивката си. Радостта му избухна диво и той извика:

— Но, татко, аз вече направих всичко това! Постоянството е истинската ми природа! До края на живота си няма да погледна друга жена. Или по-скоро, ще погледна, но за мен те ще са като столове или маси. Не че възнамерявам да седна и да се храня на тях, а просто ще ги възприемам като мебели. Или може би трябва да кажа, че в сравнение с нея те са като луната и слънцето…

— Не я сравнявай със слънцето — предупреди го баща му и отиде до куклата, за да прибере стрелите си. — Винаги си предпочитал компанията на луната.

— Защото живеех във вечна нощ! А утрото се появи, обвито в златните и алени шарки на брака и това е утрото на душата ми!

— Но слънцето се оттегля всяка нощ — напомни баща му.

— И аз също ще се оттеглям — извика Ромео. — И ще оставям нощта на бухалите и совите. Ще се наслаждавам на сутрешните часове и няма да си губя времето със сън.

— Не обещавай нищо за тъмните часове — каза коменданте Марескоти, като сложи ръка на рамото на сина си. — Ако жена ти притежава поне половината от качествата на създанието, за което я представяш, няма да спиш много.

IV.I.

„Ако се срещнем, ще избухне свада —

във тази жега лесно ври кръвта!“

Намирах се обратно в замъка с шепнещите призраци. Както винаги, сънят ме поведе на разходка из стаите, да търся навсякъде хората, които знаех, че са затворени там, също като мен. Новото този път бе, че позлатените врати се отваряха още преди да ги докосна. Струваше ми се, че въздухът бе пълен е невидими ръце, които ми показваха пътя и ме дърпаха напред. И така продължавах все по-нататък, през широки коридори и обезлюдени бални зали, докато накрая стигнах до голяма укрепена врата.

Откак се помнех, никога не бях успявала да намеря изход от замъка. Възможно ли бе това да е изход? Вторачих се в тежкото желязо, монтирано на вратата, и се опитах да сваля резето. Но още преди да го докосна, вратата се отвори, разкривайки огромно черно празно пространство.

Спрях на прага и се вгледах в тъмнината с присвити очи. Опитвах се да разбера дали най-после бях стигнала до външния свят или просто до друга стая.

Докато стоях там и примигвах, леден вятър повя от тъмнината и наруши равновесието ми. Сграбчих рамката на вратата за опора, а вятърът се усили и започна да дърпа косата и дрехите ми. Виейки свирепо, се опита да ме бутне в бездната. Рамката на вратата започна да се руши, а подът под краката ми се пропука. Опитах се да побягна назад към вътрешността на замъка, но безкраен поток от невидими демони, които съскаха познати стихове на Шекспир, ме заобиколи от всички страни и ме задърпа напред.

Паднах на пода и се запързалях към ръба. Тъкмо когато щях да потъна в бездната, мъж в черен рокерски костюм грабна ръцете ми и ме вдигна.

— Ромео! — извиках и се протегнах към него, но когато вдигнах очи, видях лицето на Алесандро.

И вместо да ме издърпа на безопасно място, той се протегна към очите ми.

После започнах да падам бавно надолу и накрая потънах във вода. Върнах се на пристанището в Александрия, Вирджиния. Бях на десет години и се давех в супа от водорасли и боклуци, а Джанис и приятелките й стояха на кея и умираха от смях.

Поех си дъх и се опитах да се хвана за въжето. В същия миг се събудих и открих, че лежа на канапето на маестро Липи. Бодливо одеяло бе усукано в краката ми, а Данте ближеше ръката ми.

— Добро утро — поздрави ме маестрото и постави чаша еспресо пред мен. — Данте не харесва Шекспир. Много умно куче е.

Докато се прибирах в хотела, огряна от ярко слънце, събитията от предишната нощ ми се сториха нереални, сякаш се бях превърнала в гигантски театрален спектакъл, представян за нечие чуждо удоволствие. Вечерята ми със Салимбени, бягството ми по тъмните улици, странното укриване в ателието на маестро Липи… всичко напомняше на сън и единственото доказателство, че наистина се бе случило, бе мръсотията по краката ми.

Но все пак се бе случило и колкото по-скоро престанех да се самозалъгвам с фалшивото чувство за безопасност, толкова по-добре щеше да е за мен. Отново ме следяха и този път не само някакъв си случаен бандит в анцуг, но и непознат мъж на мотор. На всичкото отгоре, съществуваше проблемът с Алесандро, който очевидно знаеше всичко за престъпното ми досие и нямаше да се поколебае да го използва срещу мен, ако се доближа до скъпоценната му кръстница.

Имах си чудесни причини да напусна града, но Джули Джейкъбс не бе свикнала да бяга. Вярвах, че и Жулиета Толомей разсъждаваше по същия начин. Все пак залогът бе семейното съкровище, стига да успеех да открия гроба на Жулиета и да намеря легендарната статуя със сапфирените очи.

Но може би статуята бе само мит. Вероятно откритието, че някои откачалки вярваха в роднинството ми с героинята на Шекспир, бе единствената велика награда, която ме очакваше в края на трудностите. Леля Роза бе напълно способна да измисли подобна дивотия. Вечно сумтеше, че макар да можех да наизустя цяла пиеса, не ми пукаше нито за литературата, нито за любовта. Вечно упорито твърдеше, че някой ден щях да прозра истината.

Един от първите ми спомени бе деля Роза, седнала зад огромното си махагоново бюро през нощта, да разучава гигантски лист хартия с лупата. Все още си спомням мечето в ръцете си и страха, че ще ме изпратят обратно в леглото. Отначало тя не ме видя, но когато най-после ме забеляза, подскочи, сякаш подгонена от дребен призрак. После обаче ме настани в скута си и каза:

— Виж — поднесе тя лупата пред очите ми. — Това е родословното ни дърво. А тук е майка ти.

Спомням си голямото вълнение, последвано от кисело разочарование. Не видях снимка на мама, а само букви, които още не можех да прочета.

— Какво пише там? — попитах.

Все още идеално си спомням отговора на леля Роза.

— Пише следното — отговори тя театрално. — „Скъпа Роза, моля те, грижи се за малкото ми момиченце. То е много специално и много ми липсва.“

Внезапно осъзнах ужасена, че леля Роза плачеше. За първи път виждах възрастен да плаче. Дотогава дори не ми беше идвало на ум, че го правят.

Веднага щом леля Роза се стегна и ме целуна по косата, се втурнах обратно към леглото си. Не бях сигурна какво я беше разстроило, но се надявах никога вече това да не се случи.

Докато Джанис и аз растяхме, леля ни разказваше туй-онуй за майка ни, но никога абсолютно всичко. Веднъж, след като влязохме в колежа и придобихме малко кураж, изведохме леля от къщи в един особено хубав ден, настанихме я на стол в градината с кафе и кифлички наблизо и я помолихме да ни разкаже цялата история. Беше рядък момент на дружелюбие между мен и сестра ми. Двете засипахме леля с въпроси: „Какви са били родителите ни? Защо не поддържахме контакт с никого в Италия, когато в паспортите ни пишеше, че сме родени там?“.

Леля Роза седеше кротко и изслуша въпросите ни без дори да докосне кифличките. Когато приключихме, кимна и каза:

— Имате право да задавате подобни въпроси и един ден ще получите отговорите. Но засега трябва да проявите търпение. За ваше собствено добро е, че съм ви разказвала съвсем малко за семейството ви.

Никога не разбрах защо бе лошо да научиш всичко за семейството си. Или поне нещо. Но уважих мнението на леля Роза и отложих неизбежния конфликт за по-късно. Един ден щях да седна с нея и да настоявам за обяснение. Един ден тя щеше да ми разкаже всичко. Дори когато леля навърши деветдесет години, все още си въобразявах, че този ден щеше да настъпи и тя да отговори на въпросите ми. Но, разбира се, вече не можеше да го направи.

Директор Росини говореше по телефона, когато влязох в хотела. Махна ми, несъмнено изпълнен с желание да ме предупреди за опасностите от нощните ми митарства, но аз се направих, че не го забелязвам. Еспресото на маестро Липи провеждаше химически експерименти в стомаха ми и наистина исках да взема душ преди следващата историческа лекция за Сиена.

Но когато отворих вратата на стаята си, личната ми хигиена се превърна в последната ми грижа. Мястото бе обърнато с главата надолу.

Някой, ако не и цяла група решителни натрапници, буквално бяха изтръгнали вратичките на гардероба и пълнежа на възглавниците в търсене на нещо. Дрехи и разни дреболии бяха разхвърляни навсякъде. Част от мръсното ми бельо дори висеше от рамката на картината на стената.

Никога не бях виждала избухване на бомба, но бях сигурна, че гледката щеше да е подобна.

— Госпожице Толомей! — задъхано започна директор Росини, който най-после бе успял да ме настигне. — Трябва да ви кажа… Мили боже!

Веднага щом видя съсипаната ми стая, той забрави какво бе искал да ми каже и за момент двамата останахме безмълвно на прага, вторачени ужасени в бъркотията.

— Е — промълвих най-после пред своята публика, — сега поне не се налага да разопаковам куфарите си.

— Това е ужасно! — извика Росини, отказвайки да види положителната страна. — Погледни! Сега хората ще започнат да говорят, че този хотел не е безопасен! О, внимавай, не стъпвай по стъклата.

Подът бе засипан със стъкла от балконската врата. Натрапникът очевидно е дошъл за кутията на майка ми, която, разбира се, бе изчезнала, но защо бе продължил да унищожава стаята ми. Дали е търсил и друго, освен кутията?

— По дяволите! — изстена директор Росини. — Сега трябва да повикам полицията. Те ще дойдат, ще направят снимки, а по вестниците ще пишат, че хотел „Чизарели“ не е безопасен!

— Чакай! — спрях го. — Не се обаждай в полицията. Няма нужда. Знаем какво са търсили.

Отидох до бюрото, където бях оставила кутията.

— Няма да се върнат вече. Копелета.

— Ох! — изпъшка Росини. — Забравих да ти кажа. Вчера аз лично качих горе куфарите ти…

— Да, виждам.

— … забелязах, че на масата ти има скъпа антика. Позволих си да я взема и да я прибера в хотелския сейф. Надявам се, че нямаш нищо против? По принцип не се меся в работите на гостите си, но…

Изпитах такова облекчение, че дори не се възхитих на предвидливостта му, нито се възмутих от намесата му. Вместо това го грабнах за рамената.

— Кутията още ли е в сейфа?

Разбира се, кутията на майка ми си седеше спокойно в хотелския сейф сред счетоводните книги и сребърните свещници.

— Господ да те благослови! — казах сериозно. — Тази кутия е много специална.

— Знам. Баба ми имаше същата. Вече не ги правят. Стара сиенска традиция. Наричаме ги „тайниците“, тъй като имат скрити отделения. Можеш да скриеш вътре някои неща от родителите си. Или от децата си. Или от някой друг.

— Имаш предвид… в кутията има тайно отделение?

— Да!

Директор Росини взе кутията и я заразглежда.

— Ще ти покажа. Трябва да си от Сиена, за да знаеш как да ги намериш. Много хитра работа. Никога не са на едно и също място. Тайникът на баба се намираше отстрани, но тази кутия е различна. Чакай да видим… не е тук… не е и тук… — Той огледа кутията от всички страни, доволен от предизвикателството. — В нейната имаше кичур коса, нищо друго. Намерих го един ден докато тя спеше. Никога не попитах… аха!

Директор Росини успя да намери тайника и да отключи малкото отделение. Усмихна се триумфално, когато четвърт от дъното падна на масата, последвано от малко правоъгълно парче картон. Завъртяхме кутията и огледахме тайника, но вътре нямаше нищо друго.

— Разбираш ли това? — попитах и показах на Росини буквите и числата, напечатани на картичката на старомодна пишеща машина. — Прилича на код.

— Това е стара индекс карта — отговори той. — Използвахме ги за картотекиране на документи преди появата на компютрите. Доста преди твоето раждане. А светът толкова се промени! Спомням си, когато…

— Имаш ли представа откъде е? — прекъснах го.

— Тази ли? Може би от библиотека? Не знам. Не съм експерт. Но… — Той ме огледа, сякаш да провери дали заслужавам да чуя подобна поверителна информация. — Познавам човек, който е.

Нужно ми бе доста време да открия малката антикварна книжарничка, която директор Росини ми бе описал, а когато най-после я намерих, беше затворена за обедна почивка. Опитах се да надникна през витрината, но видях само книги.

Заразхождах се из улиците и, когато стигнах по „Пиаца дел Дуомо“, седнах на стъпалата на сиенската катедрала. Въпреки огромното количество туристи, мястото изглеждаше спокойно и тихо и ме накара да почувствам, че ако не ми предстоеше важна мисия, бих могла да си остана тук завинаги — също като самата сграда — и да наблюдавам със смесица от носталгия и съчувствие непрестанното прераждане на човечеството.

Най-впечатляващото в катедралата бе часовниковата й кула. Не бе висока като кула „Манджиа“, любимката на директор Росини, но това, което я правеше по-забележителната от двете, са райетата — редуващи се слоеве бял и черен камък се издигаха до върха като стълба към небето. Зачудих се какво символизира това. Може пък да нямаше нищо такова. Може би просто бяха искали да я направят по-интересна. Или пък отразяваше герба на Сиена — „Балзана“ — отчасти в бяло и отчасти в черно, който също намирах за озадачаващ.

Директор Росини ми бе разказал историята за римските близнаци, избягали от злия си чичо на черно-бял кон, но не бях убедена, че цветовете на „Балзана“ разказваха същата приказка. Сигурно бе нещо свързано с контрастите. Нещо за опасното изкуство на обединяване на крайностите и налагането на компромиси, или пък признанието, че животът е деликатен баланс на могъщи сили, че доброто може да загуби силата си, ако няма зло, с което да се бори.

Но не бях философ, а слънцето започваше да ми напомня, че е настъпил часът, когато само бесни кучета и англичани се излагаха на лъчите му. Завих обратно зад ъгъла и видях, че книжарницата още е затворена. Въздъхнах и си погледнах часовника, като се зачудих къде да потърся убежище, докато приятелката на майката на Росини се върнеше от дългия си обед.

Въздухът в катедралата бе изпълнен със злато и сенки. Навсякъде около мен масивни черно-бели колони поддържаха огромно небе, украсено с малки звезди. Мраморният под представляваше гигантска мозайка със символи и легенди, които не разбирах. Мястото бе така различно от модерните църкви на детството ми, както една религия от друга, но все пак усетих как сърцето ми реагира, сякаш бях идвала тук, търсейки бога, преди много дълго време.

Докато стоях и разглеждах купола в мълчаливата гора от сребристи колони, внезапно си спомних как веднъж Умберто ме бе завел във Вашингтонската катедрала. Бяхме само двамата, след задължителното посещение при семейния зъболекар. Той ме попита:

— Чуваш ли?

— Какво трябва да чуя? — попитах учудено, стиснала малкото найлоново пликче с новата ми розова четка за зъби.

Той наклони глава игриво.

— Ангелите. Ако си много тиха, можеш да чуеш смеха им.

— На какво се смеят? — поинтересувах се. — На нас ли?

— Тук взимат уроци по летене. Няма вятър, а само дъха на господ.

— Това ли ги кара да летят? Дъхът на господ?

— Летенето е специална работа. Ангелите ми казаха — усмихна се Умберто, като коленичи до мен. — Трябва да забравиш всичко, което си научил… тук на земята. Мощта на омразата може да те накара да полетиш, но никога няма да се получи.

Намръщих се объркано.

— Е, какъв тогава е номерът?

— Обичай небето.

Споменът едва не ме накара да се разплача. Напуснах катедралата, решена твърдо да намеря начин да помогна финансово на Умберто, независимо дали съкровището съществуваше или не. Той бе най-прекрасната част от детството ми и не можех да повярвам, че през последните години му бях обръщала толкова малко внимание.

Обзета от угризения, тръгнах по „Виа дел Капитано“ и за момент застанах в сянката на една къща на „Пиаца ди Росгиерла“. На средата на площада имаше статуя на вълк с две сучещи бебета, а пред огряна от слънцето стена върху малък фонтан беше кацнала свирепа метална птица. Две деца — момче и момиче, се плискаха с вода, тичаха напред-назад и се заливаха от смях. Група възрастни мъже седяха в сянката наблизо и гледаха мъдро.

На ъгъла на „Виа ди Чита“ се намираше кафенето, където пих еспресо в първата си сутрин в Сиена. Там се бях запознала с продавачката, чийто братовчед бе фризьорът Луиджи. Внезапно ми се прииска кафе и човешка компания. Влязох вътре и си поръчах капучино.

— Здравей отново — поздрави ме продавачката, когато ме видя. — Луиджи свърши чудесна работа, нали?

— Той е гений. Няма да напусна Сиена докато Луиджи е тук.

Тя се засмя весело и ме накара за пореден път да се зачудя на тайнствената същност на тези жени. Каквато и да беше, очевидно аз не я притежавах. Беше нещо повече от самочувствие. Изглежда идваше от способността да гледаш на себе си като на богиня и от увереността, че всички други разсъждаваха като теб.

— Заповядай — каза тя, като постави капучиното пред мен и добави няколко бишкоти. — Яж повече. Това ти придава… нали разбираш, характер.

— Свирепо същество — кимнах към фонтана навън. — Каква е птицата?

— Това е нашият орел. Фонтанът е кръщелният ни купел. Тук носим бебета си, за да ги посветим в християнската вяра.

— Значи това е кварталът на орела? — попитах, като огледах останалите посетители. — Вярно ли е, че това е символът на семейство Марескоти?

— Да — кимна продавачката. — Но не са си го измислили те, разбира се, а римляните. После Карло Маньо го е възприел, а тъй като семейство Марескоти били в неговата войска, получили право да използват този имперски символ. Но никой вече не знае тази история.

Ухиленото лице на един от келнерите се появи до нас.

— Само хората, които имат късмет да работят за Карина. Ние знаем всичко за голямата й птица.

— Не му обръщай внимание — усмихна се продавачката и се престори, че се готви да го удари по главата с таблата. — Той е от квартала на бика. Те вечно създават неприятности.

Точно в този момент нещо отвън прикова вниманието ми — черен мотор с мъж в черни дрехи и спуснат наличник на каската поспря за миг, за да надникне в кафенето, а после форсира мотора и изчезна.

— Дукати С4 — изрецитира келнерът. — Страхотна машина. Течно охладен двигател. Кара мъжете да сънуват кръв и събуждайки се, потънали в пот, да се опитат да я овладеят. Но няма ръчки, за които да се хванеш. Затова… — Той се потупа многозначително по корема. — … не кани момиче на мотора, ако нямаш здрави мускули и добри спирачки.

— Престани, Дарио! — сгълча го продавачката. — Дрънкаш само глупости.

— Познаваш ли този човек? — попитах я.

— Този тип ли? — Тя доби презрително изражение. — Знаеш какво казват хората… на онези, които вдигат много шум, им липсва нещо там долу.

— Аз не вдигам много шум! — запротестира Дарио.

— Не говорех за теб, тъпчо! Говорех за мъжкаря на мотора.

— Знаеш ли кой е? — попитах отново.

Тя сви рамене.

— Аз харесвам мъже с коли. Мъжете с мотори са плейбои. Можеш да сложиш гаджето си на мотора, но къде ще настаниш децата и тъща си?

— Точно така — ухили се Дарио. — Затова спестявам за мотор.

Докато се отдалечавах от кафенето, непрестанно се оглеждах за мотора, но не го видях никъде. Интуицията ми говореше, че това е същият тип, който ме бе уплашил снощи, а ако наистина беше плейбой, който си търсеше гадже, имаше по-добри начини да го направи.

Когато собственичката на книжарницата най-после се върна от обеда си, седях на стъпалата й, облегната на вратата и бях почти готова да се предам. Но търпението ми скоро бе възнаградено. Приятелката от детинство на майката на Росини погледна индекс картата и веднага кимна.

— А, да — каза тя без въобще да се изненада. — От университетския архив. Историческата сбирка. Мисля, че все още използват стария каталог. Да видим… да, отнася се за края на Средновековието, а това означава „местен“. Виж… — показа ми тя кодовете, — това е буквата на рафта — „К“, а тук е номерът на чекмеджето — „3-17Б“.

Разрешила загадката толкова бързо, тя ме погледна с надежда, че ще й поставя нова.

— Как се снабди с тази карта? — попита ме тя.

— Майка ми, или по-скоро баща ми е бил професор в университета. Професор Толомей?

Старата жена засия.

— Помня го! Бях негова студентка! Знаеш ли, той бе човекът, който сложи в ред цялата сбирка. Дотогава беше пълна бъркотия. Прекарах две лета, лепейки номера по чекмеджетата. Но… чудя се защо е взел точно тази карта. Винаги се дразнеше, когато хората оставяха картите къде ли не.

Университетът в Сиена се намираше близо до книжарницата и до градската порта — „Порта Туфи“. Въпреки името и репутацията си, университетът представляваше само редица незабележителни сгради. Единствено марксистките плакати по оградата подсказваха, че тук вероятно се събират младежи.

Надявайки се да потъна незабележима сред студентите, влязох в сградата, която книжарката ми бе описала, и се отправих право към мазето. Може би защото бе време за сиеста, или пък просто през лятото наоколо нямаше никой, успях да вляза в университетския архив без да срещна и един човек. Мястото бе блажено прохладно и тихо. Проникването вътре се оказа прекалено лесно и, ако бях суеверна, щях да се уплаша, че попадам в капан.

Обиколих архива няколко пъти. Напразно се опитвах да намеря точния рафт според информацията от картата. Книжарката ми бе обяснила, че сбирката е отделена от другите и дори навремето хората рядко я използвали. Трябваше да открия коя е най-отдалечената част на архива, но всяка част ми се струваше отдалечена, а и никой не си бе направил труда да постави надписи на език, който разбирах. На всичкото отгоре, рафтовете нямаха чекмеджета — бяха си прости рафтове с книги и никъде не видях етикет „К3-17Б“.

След като обикалях около двайсет минути, най-после се сетих да изпробвам една врата в далечния край на помещението. Беше масивна метална врата, която сякаш водеше към банков трезор, но се отвори без проблем и разкри по-малка стая, където климатикът правеше въздуха да мирише по различен начин — нещо като смесица между шоколад и нафталин.

Най-после индекс картата влезе в работа. Рафтовете тук наистина имаха чекмеджета, както ми бе описала книжарката. Сбирката бе подредена хронологично, започвайки с етруските и приключвайки в годината, поне така предположих, когато бе умрял баща ми. Очевидно оттогава никой не се бе интересувал от сбирката, защото навсякъде се стелеше дебел слой прах, а когато се опитах да задвижа монтираната на колелца стълба, тя отначало не помръдна, тъй като металните колела бяха ръждясали и залепнали за пода. Най-после успях да я избутам и тя тръгна напред, скърцайки и оставяйки малки кафяви отпечатъци по сивия линолеум.

Нагласих стълбата до рафт „К“ и се покатерих на нея, за да погледна отблизо редица 3, която се състоеше от няколко чекмеджета. Отначало ми се стори, че чекмедже „17Б“ е заключено, но след като го ударих няколко пъти с юмрук, както правиш, когато автоматът за паркиране глътне и последната ти монета без да я отчете, то ми позволи да го дръпна. Вероятно никой не го беше отварял след смъртта на баща ми преди двайсетина години.

Чекмеджето се отвори неохотно и разкри голям пакет, опакован стегнато в кафяв найлон. Мушнах го с пръст и усетих, че съдържаше някаква пореста материя. Озадачена, измъкнах пакета от чекмеджето, слязох долу и седнах да разгледам откритието си.

Вместо да съдера найлона, забучих нокът в него и направих малка дупка. Опаковката си пое дълбоко дъх и се показа парченце син плат. Разширих дупката и опипах плата. Не бях експерт, но разбрах, че е коприна и, въпреки доброто си състояние, беше ясно, че е много стара.

Знаех, че излагам нещо адски деликатно на въздух и светлина едновременно, затова предпазливо извадих плата и започнах да го развивам в скута си. Някакъв предмет изпадна от него и се удари в пода, изтрака на метал.

Беше голям нож в златна кания. Вдигнах го внимателно. На дръжката бе гравиран орел.

Седях и оглеждах неочакваното съкровище в ръката си, когато внезапно чух шум откъм другата част на архива. Бях наясно, че съм проникнала незаконно на място, където несъмнено лежаха безценни съкровища, затова се надигнах виновно и притиснах плячката към гърдите си.

Последното, което исках, бе да ме открият в трезора.

Тихичко се промъкнах обратно в библиотеката и дръпнах металната врата зад себе си, клекнах зад последната редица рафтове и се ослушах напрегнато. Но чух само собствения си пулс в гърлото ми. Помислих си, че трябваше само да стигна до стълбите и да напусна сградата така небрежно както бях влязла в нея.

Грешах. Веднага щом взех решението, чух звук от стъпки. Но не стъпките на библиотекарка, връщаща се от обед, нито тези на студент, дошъл да търси книга, а зловещите стъпки на човек, който не искаше да го чуя. Човек, чието присъствие в архива не бе по-законно от моето. Надникнах предпазливо между рафтовете и го видях да пристъпва към мен. Беше същият мръсник, който ме проследи предишната вечер. Вървеше сред редиците с рафтове, приковал очи в металната врата към „трезора“. Но този път стискаше пистолет в ръка.

Беше само въпрос на време да открие скривалището ми. Проклех се заради неподходящите си дрехи и запълзях покрай рафта докато стигнах края му. Тук, тясна пътечка водеше към бюрото на библиотекарката. Запристъпях на пръсти към него, после глътнах корема си и се залепих за ръба на рафта с надеждата, че бандитът щеше да ме подмине без да ме види.

Докато стоях, прекалено уплашена, за да дишам, изпитах непреодолимото желание да побягна. Принудих се да остана неподвижна и изчаках няколко секунди преди да посмея да се протегна и да погледна. Видях как мъжът влезе безмълвно в трезора.

Свалих обувките си за пореден път и се прокраднах по пътечката, заобиколих бюрото на библиотекарката и се втурнах по стълбите без дори да спра да погледна зад себе си.

Чак когато се отдалечих от университета и влязох в непозната тясна улица, посмях да забавя ход и да почувствам облекчение. Но усещането не продължи дълго. Най-вероятно този тип бе натрапникът, разхвърлил хотелската ми стая. Бях извадила късмет, че не съм спяла в леглото си, когато той е влязъл вътре.

Братовчед ми Пепо подскочи от изненада, когато ме видя обратно в музея на Бухала.

— Жулиета! — възкликна той, като метна парцала си на масата. — Какво става? И какво е това?

И двамата се вторачихме в пакета в ръцете ми.

— Нямам представа — признах. — Но мисля, че е принадлежало на баща ми.

— Тук — каза той, като разчисти масата, за да ми направи място.

Развих внимателно синята коприна и му показах ножа.

— Можеш ли да предположиш — попитах, като вдигнах ножа, — откъде е това?

Но Пепо въобще не погледна към него, а разви коприната с треперещи ръце. След като я разпростря на масата, отстъпи назад и се прекръсти.

— Къде, за бога, я намери? — прошепна той.

— Ъъъ… в сбирката на баща ми в университета. Беше увита около ножа. Не осъзнавах, че е нещо специално.

Пепо ме изгледа изненадано.

— Не знаеш ли какво е това?

Вгледах се в синята коприна по-внимателно. Парчето бе по-дълго отколкото широко и приличаше на знаме. Върху него бе изрисувана женска фигура с ореол над главата и вдигната за благословия ръка. Цветовете бяха избелели от времето, но очарованието още си личеше. Дори неверница като мен можеше да види, че на рисунката бе Богородица.

— Религиозен флаг? — попитах тъпо.

— Това — прошепна с благоговение Пепо, — е cencio[1], голямата награда в „Палио“. И е много старо. Виждаш ли римските цифри в ъгъла долу? Това е годината.

Той се наведе, за да я разчете.

— Да! Санта Мария! Никога не съм вярвал, че ще го видя със собствените си очи!

Пепо се обърна към мен с блеснал поглед.

— Не само е средновековно cencio, но е и най-легендарното от всички, което някога е съществувало! Смяташе се, че е загубено завинаги. А сега е пред мен! То е от „Палио“ през 1340 година. Велико съкровище! Изрисувано с малките опашки на… vaio. Не знам думата на английски. Виж — посочи ми той разръфаните краища на плата. — Били са тук и тук. Не катерици. Специални катерици. Но вече са изчезнали.

Ентусиазмът на братовчед ми контрастираше рязко с настроението ми. Очевидно, тази сутрин бях рискувала живота си за ръждясал вехт нож и избеляло знаме. Да, беше cencio, и като такова бе ценен, почти вълшебен предмет за хората от Сиена, но, за съжаление, ако някога го изнеса отвъд стените на града, ще се превърне в ненужен стар парцал.

— Е — запитах, — колко би струвало подобно нещо? Имам предвид в пари?

— Пари? — учуди се Пепо и ме изгледа, сякаш го бях попитала колко е взимал на час Христос. — Но това е наградата! Много специална… велика чест. Още от Средновековието, победителят в „Палио“ получавал красив копринен флаг, поръбен със скъпа кожа. Римляните го наричали pallium и затова състезанието ни се казва „Палио“.

Той махна с ръка към знамената, окачени по стените около нас.

— Всеки път, когато кварталът ни спечелва „Палио“, получаваме ново cencio за колекцията ни.

— Значи нямаш други от четиринайсети век?

— О, не! — поклати глава Пепо. — Това е много, много специално. В миналото онзи, който печелел „Палио“, взимал флага и си шиел от него някаква дреха, която носел триумфално. Затова не притежаваме стари cencio.

— Прекалено ярко за риза. Макар че… може би в Малибу…

— Сега, разбира се — продължи Пепо, без да обръща внимание на забележката ми, — гледаме на тях като на произведения на изкуството, за които се грижим подобаващо.

— Ами ножа? Виждал ли си го някога преди?

Пепо се обърна към масата и вдигна ножа.

— Това — каза той, като извади ръждивия нож от канията и го огледа под лампата, — е кинжал. Много удобно оръжие.

Той инспектира гравюрата грижливо, като кимаше кротко на себе си, сякаш във всичко това имаше някакъв смисъл.

— Орел. Разбира се. И е бил скрит заедно с флага от 1340 година. И само като си помисля, че доживях да го видя! Защо никога не ми го е показвал? Предполагам, е знаел какво ще кажа. Тези съкровища принадлежат на цяла Сиена, а не само на семейство Толомей.

— Пепо — прекъснах го, — нямам представа за какво говориш. Какво би трябвало да направя с тези неща?

Пепо ме изгледа с невиждащи очи, сякаш се намираше, поне отчасти, през 1340 година.

— Спомни си какво ти разказах за родителите ти — и двамата вярваха, че Ромео и Жулиета са живели тук, в Сиена. Е, през 1340 година тук се провело „Палио“, за което не спрели да говорят дълги години. Казват, че cencio изчезнало, а някакъв мъж умрял по време на състезанието. Също така твърдят, че Ромео участвал в надбягването. Мисля, че това е неговият кинжал.

— Кой спечелил?

— Не съм сигурен. Някои казват, че бил Ромео. Други казват, че той бил дисквалифициран. Но запомни думите ми — погледна ме той с присвити очи, — семейство Марескоти биха направили абсолютно всичко, за да сложат ръка на тези предмети.

— Имаш предвид онези Марескоти, които още живеят в Сиена?

Пепо сви рамене.

— Каквото и да си мислиш за флага, кинжалът със сигурност е принадлежал на Ромео. Виждаш ли гравюрата на дръжката? Можеш ли да си представиш какво съкровище би било това за тях?

— Предполагам, че бих могла да го върна…

— Не! — извика Пепо бързо.

Забелязах, че замаяната радост в очите на братовчед ми бе отстъпила пред други емоции, далеч не така чаровни.

— Трябва да го оставиш тук! Това съкровище принадлежи на цяла Сиена, а не само на Марескоти. Постъпи много разумно, като го донесе тук. Трябва да го обсъдим с всички магистрати от квартала. Те знаят най-добре. А междувременно, ще го прибера в сейфа, далеч от влиянието на светлина и въздух.

Той нетърпеливо започна да сгъва коприната.

— Обещавам ти, че ще се погрижа за това съкровище — увери ме той. — Сейфът ни е напълно безопасен.

— Но майка ми го остави на мен… — запротестирах.

— Да, да, да, но това е нещо, което не може да принадлежи само на един човек. Не се тревожи, магистратите ще знаят как да постъпят.

— Ами…

Пепо ме изгледа строго.

— Аз съм твой кръстник. Нямаш ли ми доверие?

[1] cencio — парче плат, флаг, банер (итал.). — Б.пр. ↑

IV.II.

„Но ти кажи: на тоз красив младеж

желаеш ли ръка да подадеш?“

Сиена, 1340 година

За маестро Амброджио нощта преди Мадона Асунта бе свята като Бъдни вечер. По време на вечерното бдение, катедралата се изпълваше с хилядите свещи от дългите процесии на представителите на всички квартали, които вървяха по централната пътека към златния олтар, за да поднесат смирените си почитания на Богородица, защитницата на Сиена, и да отпразнуват възнесението й в рая.

Утре, в самия ден на Мадона Асунта, величествената катедрала щеше да се озари от бляскави пламъци, когато васалите от околните градове и села ще пристигнат да поднесат своите почитания. Всяка година на този ден — 16 август — законът изискваше от тях да дарят грижливо изчислено количество восъчни свещи на божествената кралица на Сиена. Строги градски служители щяха да следят дали всеки град и село плащат съвестно дължимото. Фактът, че катедралата вече бе осветена от хиляди свещи, потвърждаваше онова, което чужденците знаеха добре — Сиена бе велико място, благословено от всемогъща богиня.

Маестро Амброджио определено предпочиташе нощното бдение пред дневната процесия. Нещо вълшебно се случваше с хората, когато внасяха светлина в тъмнината. Пламъкът достигаше до душите им и, ако човек се вгледаше внимателно, можеше да забележи чудото в очите им.

Но тази вечер той нямаше да участва в чудото, както правеше обикновено. Откак бе започнал огромните стенописи в „Палацо Публико“, магистратите в Сиена се отнасяха с него като с един от своите хора. Правеха го, за да са сигурни, че ще ги изрисува в привлекателен вид. Затова сега бе тук, заклещен на подиума в компанията на Деветимата, магистратите на Бичерна, Капитана на войната и Капитана на народа. Единствената облага бе, че високото място му предлагаше отлична гледка към нощния спектакъл — към музикантите в алени униформи, барабанистите и знаменосците, свещениците в украсени одежди, и осветената от свещи процесия, която щеше да продължи докато всеки квартал поднесеше почитанията си на божествената дама, приютила под майчината си закрила всички тях.

Човек не можеше да обърка семейство Толомей начело на процесията от „Сан Кристофоро“. Облечени в червено и златно — цветовете на герба им, господин Толомей и жена му пристъпяха царствено по централната пътека към олтара. Зад тях вървяха членовете на семейството и маестро Амброджио бързо забеляза сред тях Жулиета. Макар косата й да бе покрита със синя коприна — синьото символизираше невинността и величието на Богородица — и макар лицето й да бе осветено само от восъчната свещ в ръцете й, красотата й с лекота засенчваше всичко около нея, дори красивите одежди на братовчедите й.

Но Жулиета не забелязваше възхитените погледи, които я следваха към олтара. Мислите й очевидно бяха съсредоточени само върху Богородица и, докато всички около нея вървяха към олтара със самодоволството на дарители, тя бе приковала очи в пода и не ги вдигна оттам докато не коленичи до братовчедите си и не подаде свещта си на свещеника.

После стана, поклони се два пъти и се огледа наоколо. Едва сега видя величието, което я заобикаляше, и се олюля за миг под грандиозния купол, оглеждайки хората с нервно любопитство.

Маестро Амброджио копнееше да се втурне към нея и да й предложи скромната си помощ, но приличието изискваше да остане на мястото си, затова се задоволи само да се възхищава на красотата й отдалеч.

Не беше единственият, който я забеляза. Магистратите, заети със сключване на сделки и приветствия, занемяха, когато видяха лъчистото лице на Жулиета. Прочутият господин Салимбени, застанал достатъчно близо до подиума, за да изглежда сякаш там му е мястото, се обърна, за да види какво бе накарало всички да замълчат. Когато забеляза младата жена, на лицето му засия приятна изненада. В този момент, маестро Амброджио си припомни стенописа, приковал вниманието му преди години — когато беше млад и глупав — в къща с лоша репутация. Сцената представяше древния бог Бакхус, или Дионисий, както го наричаха древните гърци, дошъл на остров Наксос, за да намери там принцеса Ариадна, изоставена от предишния си любовник Тезей. Митът не разказваше за случилото се след срещата между бога и жената. Някои мислеха, че са напуснали земята в хармонична любов, други обаче знаеха, че връзките между простосмъртни и богове никога не са били с добър край.

Сравнението на Салимбени с божество бе прекалено любезно, като се имаше предвид репутацията му. Но пък древните богове били всичко друго, но не и добри и кротки. Бакхус, бог на виното и празненствата, с лекота се превръщал в бог на дивата лудост — ужасна природна сила, която можела да съблазни жените и да ги накара да тичат обезумели из горите и да разкъсват животни с голите си ръце.

Сега, докато стоеше и наблюдаваше Жулиета, за неопитното око Салимбени изглеждаше кротък и смирен, но маестрото виждаше, че под изисканите дрехи преобразяването вече започваше.

— Трябва да кажа — промърмори един от магистратите, — че Толомей е пълен с изненади. Защо я е държал заключена през цялото това време?

— Не се подигравай — отвърна старшият магистрат Николино Патрици. — Чух, че тя е останала сираче благодарение на една от бандите на Салимбени. Нападнали дома й докато била в изповедалнята. Спомням си баща й добре. Беше чудесен човек. Много достоен.

— Сигурен ли си, че е била там? Не е присъщо на Салимбени да остави подобна перла да се изплъзне от ръцете му.

— Била е спасена от някакъв свещеник. Толомей взел и двамата под закрилата си — въздъхна Николино Патрици и отля от виното си. — Надявам се само, че това няма да разпали враждата отново, след като вече успяхме да я поставим под контрол.

От дълго време господин Толомей се страхуваше от този момент. Бе наясно, че в нощта на бдението ще се изправи срещу врага си, онзи отвратителен човек Салимбени. Също така знаеше, че достойнството му изисква да отмъсти за смъртта на семейството на Жулиета. Затова, след като се поклони пред олтара, той тръгна към подиума, издирвайки Салимбени сред благородниците.

— Добър вечер, скъпи приятелю! — поздрави го Салимбени и разпери ръце за прегръдка. — Надявам се, че всички от семейството ти са в добро здраве?

— Повече или по-малко — отвърна Толомей през зъби. — Някои наскоро загинаха от ужасно насилие. Сигурен съм, че си чул за това?

— Чух някакъв слух — отговори Салимбени, като сви рамене. — Но никога не вярвам на слухове.

— Тогава имам късмет — каза Толомей, извисил ръст над врага си, но неспособен да го надвие, — тъй като разполагам със свидетели, готови да се закълнат с ръка на библията.

— Наистина ли? — попита Салимбени, като отмести очи настрани, сякаш вече бе отегчен от скучната тема. — И кой съд ще бъде достатъчно глупав да ги изслуша?

Напрегнато мълчание последва въпроса му. Толомей и всички около него бяха наясно, че предизвикваше сила, която можеше да го размаже и да унищожи само за няколко часа всичко, което притежаваше — живот, свобода и имоти. А магистратите нямаше да направят нищо, за да го защитят. В частните им хазни имаше прекалено много от златото на Салимбени, а и очакваха още повече, така че не желаеха падението на тиранина.

— Скъпи приятелю — продължи Салимбени, а милата му усмивка се завърна, — надявам се да не позволиш на подобни далечни събития да съсипят вечерта ти. По-скоро би трябвало да се радваш, задето дните на битките ни отминаха и можем да посрещнем бъдещето в мир и разбирателство.

— Това ли считаш за мир и разбирателство?

— Вероятно трябва да помислиш… — Салимбени се огледа наоколо и всички, освен Толомей, забелязаха накъде гледаше. — … да скрепим мира си с брак.

— Но, разбира се!

Толомей бе предлагал същата мярка вече няколко пъти, но винаги му отказваха. Според него, ако Салимбени влееха кръвта си в кръвта на Толомей, нямаше да са склонни да я проливат толкова лесно.

Обзет от нетърпение да изкове желязото докато е горещо, той повика жена си. Наложи му се да й махне няколко пъти преди Мона Антония най-после да посмее да повярва, че мъжете я канеха при тях. С нетипична за нея скромност тя застана нервно пред Салимбени като роб пред непредвидимия си господар.

— Скъпият ми приятел, господин Салимбени, предложи да свържем с брак нашите две семейства — обясни й Толомей. — Какво ще кажеш, мила? Нали това ще е чудесно?

Мона Антония закърши ръце поласкано.

— Наистина ще е чудесно. Великолепно.

Тя едва не се поклони на Салимбени преди да му заговори.

— След като сте така любезен да го предложите, господине, имам дъщеря, която наскоро навърши тринайсет години и би била подходяща за красивия ви син Нино. Тя е мълчалива и кротка, но много здрава. Ето там е… — Мона Антония посочи към другия край на залата, — до първородния ми син Тебалдо, който утре ще участва в „Палио“, както вероятно знаете. Тя има и по-малка сестра, която сега е на единайсет години.

— Благодаря за щедрото предложение, скъпа моя — отговори Салимбени, като се поклони любезно, — но не мислех за сина си. Мислех за самия себе си.

Толомей и Мона Антония ахнаха изненадано. Всички наоколо реагираха по същия начин. Последва нервно шушукане.

— Коя е тази? — продължи Салимбени, като кимна към Жулиета. — Била ли е омъжена вече?

Предишният гняв се завърна в гласа на Толомей.

— Това е племенницата ми. Тя е единствената оцеляла от трагичните събития, които споменах преди малко. Вярвам, че живее само за да отмъсти за клането на семейството си.

— Разбирам — кимна Салимбени, но не се обезкуражи.

Всъщност, дори изглеждаше доволен от предизвикателството.

— Притежава здрав и непокорен дух, а?

Мона Антония не можа да се сдържи и пристъпи напред.

— Точно така, господине. Изключително неприятно момиче. Убедена съм, че ще сте много по-добре, ако вземете една от дъщерите ми. Те няма да се съпротивляват.

Салимбени се усмихна, най-вече на себе си.

— Аз всъщност харесвам съпротивата.

Дори отдалеч, Жулиета усети многобройните погледи върху себе си и не знаеше къде да отиде, за да избяга от тях. Леля й и чичо й бяха изоставили роднините си, за да се смесят с другите благородници и сега говореха с мъж, който излъчваше спокойствието и величието на император, но имаше очи на гладно и опасно животно. А най-тревожното бе, че тези очи бяха приковани в нея.

Тя потърси убежище зад една от колоните, пое си дълбоко дъх и се помъчи да си внуши, че всичко ще е наред. Тази сутрин, монах Лоренцо й бе донесъл писмо от Ромео, което й съобщаваше, че баща му коменданте Марескоти щеше да посети чичо й и да поиска ръката й колкото се може по-скоро. Откак получи писмото, тя не спираше да се моли предложението да бъде прието. Надяваше се, че зависимостта й от семейство Толомей скоро ще се превърне в минало.

Жулиета надникна иззад колоната и забеляза красивия Ромео в тълпата благородници. Той се надигаше на пръсти и се оглеждаше, за да я открие, очевидно раздразнен, че не успяваше. До него стоеше мъж, който сигурно бе баща му. Тя се радваше и ласкаеше, че двамата я приемаха в семейството си и, когато ги видя да се приближават към чичо й, едва успя да се сдържи. Дискретно се придвижи по-близо и се опита да дочуе нещо без да открият присъствието й. За щастие, всички бяха погълнати от разгорещения разговор, за да обърнат внимание на нещо друго.

— Коменданте! — възкликна чичо й, когато видя двамата Марескоти. — Кажете, ни, врагът стигна ли вече до портите ни?

— Врагът — отговори коменданте Марескоти, като кимна бързо на мъжа с опасните очи, застанал до чичо й, — е вече тук. Името му е корупция и не спира пред портите.

Той замълча за момент, за да има даде възможност да се посмеят.

— Господин Толомей, бих искал да обсъдя с вас един деликатен въпрос. Насаме. Кога мога да ви посетя?

Толомей го изгледа изненадано. Семейство Марескоти може да не притежаваха богатствата на Толомей, но пламъците на историята осветяваха името им и родословното им дърво можеше да бъде проследено поне пет века назад. Жулиета подозираше, че нищо не би доставило по-голямо удоволствие на чичо й от сближаването с тях. Толомей обърна гръб на мъжа с животинските очи и разтвори ръце.

— Кажете ми какво имате предвид.

Коменданте Марескоти се поколеба, очевидно притеснен от ушите, които ги заобикаляха от всички страни.

— Не мога да си представя — отвърна той дипломатично, — че господин Салимбени би намерил разговора ни много интересен.

В мига, когато чу името Салимбени, Жулиета почувства как тялото й се сковава от ужас. Едва сега осъзна, че мъжът с животинските очи, бе човекът, отговорен за смъртта на семейството й. Беше си представяла безброй пъти как ли изглеждаше чудовището и сега, когато стоеше пред нея, шокирано отбеляза, че с изключение на очите, не бе толкова страховит.

Беше си представяла як и опасен тип с тяло, създадено за битки и жестокости, а вместо това видя мъж, който вероятно никога не бе размахвал оръжие. Уменията му изглеждаха съсредоточени изцяло в реториката и гастрономията. Контрастът между него и коменданте Марескоти бе невероятен. Единият бе експерт във войната, но желаеше само мир, а под цивилизования финес на другия се криеше гнилота.

— Грешите, коменданте — каза Салимбени, наслаждавайки се от факта, че контролира напълно разговора. — Винаги се интересувам от бизнес, който не може да чака до сутринта. Както знаете, аз и господин Толомей сме добри приятели и той със сигурност не би пренебрегнал… — Салимбени се засмя на собствения си избор на думи. — … моя скромен съвет в тези важни делови отношения.

— Моля да ме извините — отвърна коменданте Марескоти, — прав сте. Това може да почака до сутринта.

— Не! — намеси се невъздържано Ромео, като пристъпи напред. — Не може да чака! Господин Толомей, искам да се оженя за племенницата ви Жулиета.

Толомей бе толкова изненадан от неочакваното предложение, че не можа да отговори веднага. Той не беше единственият, който занемя от импулсивната намеса на Ромео в разговора. Навсякъде около тях хората се протягаха да видят кой щеше да прояви кураж да проговори пръв. Зад колоната, Жулиета вдигна ръка към устата си. Беше трогната от нетърпението на Ромео, но ужасена задето бе проговорил въпреки желанието на баща си.

— Както чухте — каза коменданте Марескоти със забележително спокойствие, — бих искал да предложа брак между най-големия ми син, Ромео и племенницата ви Жулиета. Знаете, че семейството ни се радва на добро състояние и репутация. Вярвам, че мога да обещая на племенницата ви добър живот. След смъртта ми, Ромео ще наследи положението ми като патриарх на семейството и тя ще стане господарка на много територии и къщи. Всички тези подробности съм изложил в документ, който бих искал да ви дам лично и насаме. Кога ще ви е удобно да ви посетим?

Толомей не отговори. Странни сенки пробягаха по лицето му, като акули, кръжащи около жертвите си под повърхността. Очевидно бе притеснен и търсеше начин да се измъкне.

— Ако се тревожите — продължи коменданте Марескоти, не особено доволен от колебанието на събеседника си — за нейното щастие, мога да ви уверя, че синът ми не възразява срещу брака.

Толомей заговори най-после, но гласът му потреперваше.

— Уважаеми коменданте — каза той мрачно, — оказвате ми велика чест с предложението си. Ще прегледам документа ви и ще обмисля предложението…

— Няма да направиш нищо такова! — намеси се Салимбени, като застана между двамата мъже, побеснял задето го пренебрегваха. — Считам въпроса за уреден.

Коменданте Марескоти отстъпи назад. Можеше да командва войска и винаги бе готов за нападения, но Салимбени бе по-опасен от чуждите врагове.

— Извинете ни! — каза той. — Смятах, че господин Толомей и аз водехме разговор.

— Може да си говорите колкото си искате — грубо отвърна Салимбени, — но това момиче е мое. Това е единственото ми условие да продължа да поддържам този смахнат мир.

Благодарение на оживените разговори, последвали възмутителното изявление на Салимбени, никой не чу ужасения вик на Жулиета. Сгушена зад колоната, тя притисна ръце към устата си и отправи безмълвна молитва към господ да не е разбрала разговора правилно и въпросното момиче да е някое друго, а не тя.

Когато най-после посмя да погледне отново, видя как чичо й заобиколи Салимбени и се обърна към коменданте Марескоти с изкривено лице.

— Скъпи коменданте — каза той с разтреперан глас, — както споменахте, това е деликатен въпрос. Но със сигурност, може да стигнем до някакво споразумение…

— Наистина! — намеси се жена му Мона Антония. — Имам дъщеря на тринайсет години, която ще бъде чудесна жена за сина ви. Ето там е — посочи тя развълнувано.

Коменданте Марескоти дори не си направи труда да погледне.

— Господин Толомей — заговори той търпеливо, — предложението ни е единствено за племенницата ви Жулиета. И ще постъпите добре, ако почетете и нея. Вече не живеем във варварски времена, когато жените могат да бъдат пренебрегвани…

— Момичето принадлежи на мен! — извика Толомей, ядосан от намесата на жена си и от това, че му държаха лекция. — Мога да правя с нея каквото реша. Благодаря ви за интереса, коменданте, но имам други планове за нея.

— Съветвам ви да обмислите въпроса по-внимателно — предупредително каза коменданте Марескоти. — Момичето е привързано към сина ми, когото счита за свой спасител, и със сигурност ще ви създаде проблеми, ако я накарате да се омъжи за друг. Особено за някой… — Той хвърли отвратен поглед към Салимбени. — … който очевидно не се интересува от трагедията, сполетяла семейството.

Изправен пред подобна логика, Толомей не можа да възрази. Жулиета дори изпита известно съчувствие към него. Застанал между двамата мъже, чичо й приличаше на удавник, който се мъчи да се залови за разбита лодка.

— Трябва ли да разбирам, че сте против предложението ми, коменданте? — отново се намеси Салимбени. — Предполагам, не възразявате срещу правата на господин Толомей — той е глава на семейството? И със сигурност… — заплашително погледна той, — семейство Марескоти не желае разправия с Толомей и Салимбени?

Жулиета не успя да сдържи сълзите си. Искаше да изтича при мъжете и да ги спре, но знаеше, че присъствието й само щеше да влоши положението. Когато Ромео спомена за първи път намерението си да се ожени за нея — онзи ден в изповедалнята, — той бе казал, че между семействата им винаги бе имало мир. Но изглежда сега, благодарение на нея, това вече не бе истина.

Николино Патрици — един от деветте главни администратори на Сиена — бе проследил конфликта до подиума с нарастващо притеснение. И той не бе единственият.

— Когато бяха смъртни врагове — отбеляза съседът му, приковал очи в Толомей и Салимбени, — се страхувах от тях. Но сега, когато са приятели, направо се ужасявам.

— Трябва да сложим край на това! — възкликна Николино Патрици, като се надигна от стола. — Господин Толомей! Господин Салимбени! Защо постъпвате така в този ден? Надявам се, че не обсъждате бизнес в дома на господ?

Настъпи пълна тишина, а зад олтара, епископът забрави за момент благословията си.

— Уважаеми господин Патрици — отвърна Салимбени саркастично, — не правите комплимент на никой от нас, като говорите по този начин. По-скоро би трябвало да ни поздравите, тъй като добрият ми приятел господин Толомей и аз решихме да отпразнуваме мира между нас с брак.

— Моите съболезнования за смъртта на съпругата ви! — презрително каза Николино Патрици. — Не бях чул, че тя е отишла.

— Мона Пия — спокойно отговори Салимбени, — няма да доживее края на месеца. Не става от леглото си и не яде.

— Трудно е да ядеш — промърмори един от магистратите, — когато не те хранят!

— Ще трябва Папата да одобри брака между бивши врагове! — настоя Николино Патрици. — Съмнявам се в това. Потоци кръв удавиха пътеката между къщите ви и почтен човек не би изпратил дъщеря си по нея. Има зли духове…

— Само бракът може да прогони злите духове!

— Папата вярва в друго!

— Може и така да е — усмихна се Салимбени, — но Папата ми дължи пари.

Гротескното изявление постигна желания ефект. Николино Патрици се отпусна на стола си, разгневен, но мълчалив. Салимбени изгледа предизвикателно останалите магистрати, но никой не проговори.

— Господин Салимбени! — прогърмя глас и всички се огледаха да видят кой бе посмял да се обади.

— Кой говори? — Салимбени винаги изпитваше удоволствие да поставя хората на мястото им. — Не бъди свенлив, покажи се!

— Свенливостта за мен е това — отговори Ромео, като пристъпи напред, — което за вас е добродетелта, господин Салимбени.

— И какво, за бога — изсумтя Салимбени презрително, — можеш да ми кажеш?

— Само това — отговори Ромео, — че дамата, която желаете, вече принадлежи на друг мъж.

— Наистина ли? — попита Салимбени, като хвърли бърз поглед на Толомей. — Как така?

Ромео се изпъна гордо.

— Богородица ми я повери, за да я пазя завинаги. А това, което небесата са разпоредили, не може да бъде унищожено от човек!

Салимбени го изгледа учудено, после избухна в смях.

— Добре казано, момче, сега те познах. Твоят кинжал наскоро уби мой добър приятел. Но ще проявя благородство и няма да ти търся сметка, след като си се погрижил толкова добре за бъдещата ми булка.

Салимбени му обърна гръб, показвайки, че разговорът бе приключил. Всички очи сега бяха приковани в Ромео, чието лице пламтеше от отвращение. Повечето хора съжалиха младежа, който очевидно бе станал жертва на Купидон.

— Хайде, синко — каза коменданте Марескоти, — да не си губим времето там, където играта е загубена.

— Загубена? — извика Ромео. — Никога не е имало игра!

— Каквито и да са делата на тези двама мъже — отвърна баща му, — те са си стиснали ръцете пред олтара на Богородица. Ако започнеш разправия с тях, ще се разправяш с господ.

— И ще го направя! — възкликна Ромео. — Защото господ се обърна срещу нас, позволявайки това да се случи!

Когато младежът отново пристъпи напред, нямаше нужди да кара околните да замълчат. Всички очи вече бяха вперени в устните му в тревожно очакване.

— Света Богородице! — изкрещя Ромео и изненада всички наоколо, като се обърна към купола вместо към Салимбени. — Мадона Асунта! В твоя дом бе извършено страховито престъпление тази нощ! Моля те да накажеш престъпниците и да ни покажеш, че никой няма право да се съмнява в божествената ти воля! Позволи на човека, който спечели „Палио“ утре да бъде избраника ти! Посвети ми светия си флаг, за да го сложа на брачното си легло и да почивам върху него с невестата си! Ако изпълниш молбата ми, ще се откажа да се насладя от гордостта си от победата. Няма да нося флага ти, а ще го върна на теб, милостива майко, защото бе спечелен по волята ти и получен от ръката ти!

Когато Ромео най-после замълча, никой от околните не пожела да срещне погледа му. Някои бяха ужасени от богохулствата му, други се срамуваха да видят как член на семейство Марескоти сключва подобна егоистична сделка с Богородица, а повечето просто съжаляваха баща му, на когото всички се възхищаваха. Дали чрез божията намеса, последвала подобно нагло оскверняване, или чрез човешките нормални действия, според повечето хора, на младия Ромео Марескоти нямаше да бъде позволено да оцелее в „Палио“.

IV.III.

„Одраскване. Одраска ме котакът. Но ще ми стигне.

Пажът ми къде е?

Магаре, тичай бързо за хирург!“

Докато се отдалечавах от музея на Бухала, бях разкъсвана от противоречиви чувства. От една страна, изпитвах облекчение, че флагът и кинжалът на Ромео сега се намираха в сейфа на Пепо. От друга, съжалявах задето му ги бях дала толкова бързо. Ами ако майка ми бе искала да ги използвам за определена цел? Ами ако в тях се криеше следа към гроба на Жулиета?

По целия път към хотела едва сдържах желанието си да се върна в музея и да си поискам обратно съкровищата. Успях само защото знаех, че удоволствието от връщането им скоро щеше да бъде засенчено от страха какво ли щеше да им се случи. Кой можеше да каже дали бяха на по-безопасно място в сейфа на директор Росини, отколкото в този на Пепо? Все пак, бандитът знаеше къде живея — как иначе щеше да влезе в стаята ми — и рано или късно щеше да разбере къде пазех нещата си.

Спрях по средата на улицата. До този момент дори не се бях сетила, че връщането в хотела бе най-тъпото нещо, което можех да направя, независимо, че вече не носех съкровищата. Несъмнено, бандитът очакваше да постъпя точно по този начин. След малката ни криеница в университетския архив, той вероятно не бе в добро настроение.

Очевидно се налагаше да сменя хотела и да го направя така, че никой да не може да ме открие. Но дали пък това не бе последното предупреждение да се метна на самолета за Вирджиния?

Не. Не можех да се предам. Не и сега, когато най-после бях стигнала до някъде. Щях да сменя хотела вероятно тази вечер, след като се стъмнеше. Щях да стана невидима, коварна и проклета.

Полицейският участък се намираше на една и съща улица с хотел „Чизарели“. Помотах се пред него за малко, като наблюдавах полицаите и се чудех дали щеше да е разумно да се запозная с местния закон и да рискувам ченгетата да открият двойната ми самоличност. Накрая реших, че не беше разумно. Бях седяла в достатъчно стаи за разпити, за да знам, че полицаите бяха същите като репортерите — да, изслушваха историята ти, но предпочитаха своята собствена. А и какво можеха да направят? Да нарисуват безполезен портрет на бандита и да дойдат да снимат трупа ми?

Тръгнах обратно към центъра, като се обръщах на всеки няколко метра, за да проверя дали ме следяха. Чудех се каква ли трябваше да е стратегията ми отсега нататък. Дори влязох в банката в „Палацо Толомей“, за да видя дали президент Макони имаше време и съвет за мен. За съжаление нямаше, но чиновничката — най-добрата ми приятелка засега, ме увери, че той ще се радва да се види с мен, когато се върне от почивката си на езеро Комо след десет дни.

Бях минавала покрай помпозната врата на банка „Монте Паски“ в „Палацо Салимбени“ няколко пъти откак пристигнах в Сиена. Винаги ускорявах стъпка, за да мина покрай крепостта на Салимбени без да ме открият и дори свеждах глава, като се чудех дали кабинетът на началника на охраната гледаше към „Банки ди Сопра“ или към друга улица.

Но днес беше различно. Днес беше денят, когато хванах бика за рогата и го разтърсих. Приближих се до внушителната врата и влязох вътре, като се уверих, че камерите ще запечатат новопридобитата ми увереност.

За сграда, опожарявана от вражи семейства, от моето включително, рушена от разгневени съграждани, построявана отново няколко пъти от собствениците си, конфискувана от правителството и накрая преродена като най-старата частна банка в света, „Палацо Салимбени“ бе впечатляващо спокойно място. Интериорът смесваше средновековното и модерното по елегантен начин и, докато вървях към рецепцията, миналото и настоящето се сляха около мен в едно цяло.

Жената на рецепцията говореше по телефона, но сложи ръка на слушалката, усмихна се и ме попита любезно с кого искам да се видя. Казах й, че съм лична приятелка на началника на охраната и спешно искам да обсъдя нещо с него. Тя кимна и ми прошепна, че мога да го намеря в мазето.

Приятно изненадана от безпрепятствения достъп, заслизах по стълбите с небрежна походка, макар група мишлета в подковани ботуши да танцуваше из гръдния ми кош. Те бяха странно тихи, когато тичах, за да спася живота си по-рано, но сега беснееха, тъй като отивах да се видя с Алесандро.

Предишната вечер, когато го напуснах в ресторанта, честно казано, не изпитвах никакво желание да го видя отново. Убедена съм, че чувството бе взаимно. Но ето сега без никаква причина отивах право в бърлогата му — водеше ме само инстинкта. Джанис твърдеше, че инстинктът е забързана мисъл, но никога не бях съвсем сигурна в мисълта. Моите размишления водеха към Алесандро и Салимбени. Вероятно те бяха замесени в гадостите, които ми се случваха напоследък. Но пък инстинктът ми твърдеше, че мога да се доверя на Алесандро. Иди, че разбери.

Въздухът тук бе доста по-хладен. Когато стените около мен станаха по-груби и вехти, осъзнах, че това са следи от оригиналната постройка. По някое време през Средновековието тези основи са поддържали висока кула, вероятно с размера на „Манджиа“. Целият град е бил пълен с подобни кули, които служили като крепости в неспокойни времена.

В подножието на стълбите имаше тесен коридор. Заради обкованите с желязо врати от двете му страни мястото приличаше на тъмница. Започвах да се плаша, че съм поела неправилната посока, когато внезапно чух от една полуотворена врата гласове, последвани от радостни викове.

Пристъпих притеснено към вратата. Независимо дали Алесандро ще е тук, щеше да ми се наложи да давам доста обяснения, а силата ми определено не е в реториката. Надникнах вътре и видях маса, отрупана с разни метални чаркове и полуизядени сандвичи, стена с пушки и трима мъже — единият от тях Алесандро, — застанали около малък телевизионен екран. Отначало помислих, че наблюдават записите от охранителните камери, но когато внезапно вкупом изстенаха и се запляскаха по челата, осъзнах, че гледат футболен мач.

Никой не реагира на почукването ми, затова влязох и се прокашлях. Най-после Алесандро се обърна, за да види кой си бе позволил наглостта да му прекъсне мача и, когато ме видя, заприлича на ударен с тиган.

— Съжалявам за безпокойството — казах с престорена кротост. — Имаш ли една минута?

След секунда двамата други мъже изскочиха от стаята с оръжия и жилетки, с полуизядени сандвичи в уста.

— Е — усмихна се Алесандро, като спря телевизора и метна дистанционното настрани, — задоволи любопитството ми.

Очевидно вярваше, че нямам нужда от втората част на изречението му. Начинът, по който ме погледна, говореше, че му е приятно да ме види, макар да бях досадно влечуго.

Седнах на един празен стол и огледах оръжията по стените.

— Това ли е кабинетът ти?

— Да — отговори той, като подръпна увисналите на рамената му тиранти и седна от другата страна на масата. — Тук разпитваме хората. Най-вече американци! Навремето е било стая за мъчения.

— Подхожда ти.

— И аз така мисля.

Той сложи крак на масата и бутна стола си назад, за да се облегне на стената.

— Добре, слушам те. Сигурно имаш сериозна причина за идването си тук.

— Не бих го нарекла точно причина — отговорих. — Очевидно ме смяташ за коварна кучка…

— Виждал съм и по-лоши.

— А и аз не съм от почитателките ти.

Той се усмихна сухо.

— И все пак си тук.

Скръстих ръце пред гърдите си.

— Не ми вярваш, че съм Жулиета Толомей и не ми пука. Но ето за какво ми пука: някой се опитва да ме убие.

— Имаш предвид, някой друг, освен самата ти?

— Един тип ме следи. Гаден тип. В анцуг. Реших, че е твой приятел.

Алесандро дори не мигна.

— Е, какво искаш да направя?

— Не знам — свих рамене. — Да ми помогнеш.

Той не можа да сдържи усмивката си.

— Напомни ми защо трябва да го правя.

— Хей! — извиках. — Аз съм дама в бедствено положение.

— А аз кой съм? Зоро?

Изгледах го с присвити очи.

— Мислех, че италианците са податливи на женския чар.

Той се замисли за миг.

— Да, податливи сме. Когато ни омае нечий чар.

— Добре — кимнах, като преглътнах гнева си. — Ясно. Искаш да вървя по дяволите и ще го направя. Ще се върна в Щатите и никога вече няма да безпокоя нито теб, нито скъпоценната ти кръстница. Но първо искам да науча кой е този тип и после да видя някой да го арестува.

— И този някой съм аз?

— Изглеждаш компетентен. Но може и да греша. Просто предположих, че не би искал подобен тип да се мотае из любимата ти Сиена.

Най-после Алесандро се наведе напред с престорена искреност и сложи ръце на масата.

— Добре, госпожице Джейкъбс, обясни ми защо мислиш, че някой се опитва да те убие.

— Ами… — Очите ми бяха привлечени от татуировките по ръцете му и отказваха да ми се подчинят. — Какво ще кажеш за въоръжен е пистолет тип, който ме преследва в мазе?

Опитах се да дам по-смислено обяснение, но мозъкът ми бе прекалено зает с други импулси. Пред мен седеше не този Алесандро, когото бях очаквала да намеря в банката. Алесандро, когото познавах, бе издокаран и фин и не носеше отеснели от пране тениски. Но пък не можех да се оплача от гледката.

— Това — търпеливо започна Алесандро — не означава, че е възнамерявал да те убие. Как очакваш да ти помогна, ако не ми казваш истината?

— Казвам ти я! Кълна се!

Опитах се да си придам сладък и безпомощен вид, но той не се улови на въдицата. Съжалих задето не си бях водила бележки навремето за това как Джанис очароваше мъжете. Без изключение, те всички се предаваха и й осигуряваха всичко, което искаше. Понякога дори повече.

Дори и да бе прочел мислите ми, Алесандро не го показа.

— Не и цялата истина. Доста парченца липсват от мозайката.

— Какво те кара да мислиш, че мозайката въобще съществува?

— Прочетох досието ти. Винаги има мозайка. Може да не е красива, но съществува. Е, сподели с мен. Какво търси убиецът?

Поех си дълбоко дъх. Бях наясно, че сама съм се набутала в това положение и се налагаше да дам някакво обяснение.

— Добре — казах накрая. — Мисля, че търси нещо, което мама ми е оставила. Семейна ценност, която родителите ми намерили преди години. Мама искала да я остави на мен. Затова я скрила на място, където само аз мога да я намеря. Защо ли? Защото, независимо дали ти харесва или не, аз наистина съм Жулиета Толомей.

Погледнах го предизвикателно и открих, че ме наблюдаваше с усмивка.

— И намери ли го?

— Не мисля. Не още. Намерих само ръждясала кутия с купчина документи, стар парцал и някакъв кинжал. Честно казано, не виждам…

— Чакай, чакай! — прекъсна ме Алесандро. — Какви документи? Какъв парцал?

— Истории, писма. Тъпотии. А парцалът очевидно е cencio от „Палио“ от 1340 година, в които беше увит кинжал, скрит в едно чекмедже…

— Чакай! Каза, че флагът е от 1340 година?

Изненадах се, когато го видях да реагира на новината по-бурно и от Пепо.

— Да, така мисля. Очевидно е много специален. А кинжалът…

— Къде е?

— На сигурно място. Оставих го при братовчед ми в музея на Бухала.

Осъзнах, че Алесандро не ме разбра и добавих:

— Братовчед ми, Пепо Толомей, е уредник на музея на Бухала. Каза ми, че ще сложи нещата в сейфа.

Алесандро изстена и прокара ръце през косата си.

— Какво? — попитах. — Не беше ли добра идея?

— Мамка му!

Алесандро скочи, отвори едно чекмедже, извади пистолет и го прибра в кобура на колана си.

— Хайде, тръгваме! — нареди ми той.

— Чакай! Какво става? — надигнах се неохотно. — Не предлагаш да отидем при братовчед ми с това… с пистолета, нали?

— Не е предложение. Хайде!

Забързахме по коридора и той погледна краката ми.

— Можеш ли да тичаш с тези обувки?

— Слушай — отвърнах, опитвайки се да го настигна. — Искам, да изясня нещо. Аз съм пацифистка. Не вярвам в оръжията. Ясно ли е?

Той спря насред коридора, извади пистолета и го пъхна в ръката ми преди да осъзная какво става.

— Усещаш ли го? — попита той. — Това е пистолет. А навън има много хора, които не искат мир и вярват в оръжията. Например твоят ухажор в анцуг. Така че, извини ме, но трябва да се погрижа за тези копелета преди да отлетим в утопичната ти страна.

Тичахме по цялата „Виа Салустрио Бандини“, за да стигнем до „Пиацета дел Кастеларе“. Когато се приближихме до вратата на музея Алесандро извади пистолета си, но аз се престорих, че не забелязвам.

— Стой зад мен — нареди ми той. — Ако работата загрубее, просни се на пода и си покрий главата.

Без да изчака отговора ми, той сложи пръст на устните си и бавно отвори вратата. Влязох послушно в музея на няколко стъпки след него. Не се и съмнявах, че реагираше прекалено остро, но щях да го оставя сам да стигне до този извод. Сградата бе абсолютно тиха и нямаше и следа от престъпна дейност. Минахме през няколко зали, но накрая аз спрях.

— Добре, слушай…

Алесандро незабавно сложи ръка на устата ми, за да ме накара да замълча. Вслушахме се напрегнато и тогава чух, че някой стенеше.

Движейки се бързо през притихналите зали, скоро стигнахме до звука. Алесандро се огледа, за да се увери, че няма да попаднем в засада, после се втурнахме към Пепо, който лежеше на пода в кабинета си, насинен, но жив.

— О, Пепо! — извиках и се опитах да му помогна. — Добре ли си?

— Не! — рязко отвърна той. — Разбира се, че не съм добре. Не мога да използвам крака си. Сигурно съм паднал. Колко е часът?

— Четири.

Огледах се да видя къде бе оставил патерицата си и очите ми попаднаха върху сейфа, отворен и празен.

— Видя ли човека, който го направи? — извиках.

— Кой човек? — попита Пепо, като се опита да седне, но се намръщи от болка. — Ох, главата ми! Имам нужда от хапчетата си. Салваторе! О, не, чакай, днес е почивният ден на Салваторе. Кой ден е?

— Не се движи — нареди му Алесандро, като коленичи до него и прегледа крака му. — Мисля, че е счупен. Ще повикам линейка.

— Чакай! Не! — извика Пепо. — Тъкмо се канех да затворя сейфа. Чухте ли ме? Трябва да затворя сейфа.

— Хайде да се тревожим за сейфа по-късно — предложих.

— Кинжалът… в залата за конференции е. Потърсих информация за него в една книга. Трябва да го затворя в сейфа. Той е опасно и зло нещо!

Алесандро и аз се спогледахме. Сега не беше подходящият момент да съобщаваме на Пепо, че бе прекалено късно да затваря сейфа. Очевидно, знамето бе изчезнало, както и всяко второ съкровище, пазено от братовчед ми. Но може би пък крадецът не бе забелязал кинжала. Ако бях права, това щеше да е поне малка утеха. Надигнах се и влязох в залата за конференции. Кинжалът на Ромео лежеше на масата до ръководство за средновековни оръжия.

Стиснах кинжала в ръка и се върнах в кабинета на Пепо в мига, когато Алесандро викаше линейка.

— А, да, ето го — каза братовчед ми, когато видя кинжала. — Прибери го в сейфа. Бързо. Носи лош късмет. Виж какво се случи с мен. Книгата твърди, че дяволът се е вселил в него.

Пепо бе претърпял леко комоцио и имаше счупена кост. Лекарката настоя да го задържи в болницата за през нощта, закачен към различни машини. За съжаление, тя също така настоя да му обясни какво точно му се бе случило.

— Съобщава му, че някой го е ударил по главата и е откраднал всичко от сейфа — прошепна ми Алесандро, превеждайки оживения разговор между лекарката и нервния й пациент. — А той казва, че иска да говори с истински лекар и никой не би могъл да го удари по главата в собствения му музей.

— Жулиета! — възкликна Пепо, когато най-после успя да прогони лекарката. — Какво ще кажеш за това? Лекарката твърди, че някой е влязъл с взлом в музея!

— Опасявам се, че е вярно — отговорих и го хванах заръката. — Ужасно съжалявам. Аз съм виновна. Ако не бях…

— А кой е този? — попита Пепо, като впери подозрителен поглед в Алесандро. — Да не е тук, за да пише протокол? Обясни му, че не съм видял нищо.

— Това е капитан Сантини — отговорих. — Той те спаси. Ако не беше той, все още щеше да си… да изпитваш силна болка.

— Хм — изсумтя Пепо, който все още не бе готов да се откаже от заядливото си настроение. — Виждал съм го преди. Той е Салимбени. Не те ли предупредих да стоиш далеч от тези хора?

— Шшт! Моля те!

Опитах се да го накарам да замълчи, но Алесандро, разбира се, бе чул всяка дума.

— Трябва да си почиваш — настоях.

— Не, не трябва! Трябва да говоря със Салваторе. Трябва да открием престъпника. В сейфа имаше много съкровища.

— Страхувам се, че крадецът е търсил флага и кинжала — отвърнах. — Ако не ти ги бях донесла, нищо нямаше да се случи.

Пепо ме изгледа объркано.

— Но кой би… Ох!

Очите му се замъглиха, вторачени в някакво неясно минало.

— Разбира се! Защо не се сетих за това? Но дали наистина би го направил?

— За кого говориш? — възкликнах учудено. — Знаеш ли кой ти причини това?

Пепо ме хвана за ръката и ме погледна напрегнато.

— Той винаги твърдеше, че ще се върне. Патрицио, баща ти… той каза, че един ден Ромео ще се върне и ще си вземе всичко обратно… живота, бъдещето, любовта си… всичко, което му отнехме.

Опитах да се освободя от хватката му, но той не ме пусна.

— Пепо — заговорих кротко, — мисля, че трябва да се опиташ да поспиш.

С крайчеца на окото си забелязах как Алесандро претегляше кинжала на Ромео в ръката си и се мръщеше, сякаш искаше да прозре скритите му сили.

— Ромео — продължи Пепо, по-унесено, тъй като успокоителните бяха започнали да действат, — Ромео. Ромео Марескоти. Е, не можеш да си призрак завинаги. Може би това е отмъщението му — насочено към всички нас. За начина, по който се отнесохме с майка му. Той беше… как се казва… un figlio illegitimo… Капитане?

— Роден извънбрачно — най-после се присъедини към нас Алесандро.

— Да, да! — кимна Пепо. — Извънбрачно дете. Страхотен скандал. О, тя беше толкова красиво момиче… и той ги изхвърли…

— Кой? — попитах.

— Марескоти. Дядото. Беше старомоден човек. Но много изискан. Все още си спомням надбягването от 1965 година. Това беше първата победа на Асето… и Пантера беше там… и Тополоне, чудесен кон. Вече няма такива. Тогава не си кълчеха краката и не ги дисквалифицираха, а ние нямахме нужда от всякакви видове ветеринари и управители, които да ни казват дали можем да се състезаваме… пфу! — Той поклати глава отвратено.

— Пепо? — потупах го по ръката. — Говореше за семейство Марескоти. За Ромео. Помниш ли?

— О, да! Твърдяха, че момчето има дяволски ръце. Чупеше всичко, до което се докоснеше. Конете губеха. Хората умираха. Истинско проклятие. Така твърдяха. Защото беше кръстен на Ромео, нали разбираш? От рода му бе. Неприятностите бяха в кръвта му… също както в твоята. Но си беше момче като всички друг. Обичаше бързите и шумни неща. Не можеше да седи на едно място. Вечно се занимаваше със скутери, мотори и парашути и чупеше всичко.

— Познавал си го?

— Не. Знаех само какво казваха хората. Те никога не се върнаха. Той и майка му. Никой вече не ги видя. Твърдяха, че израснал като дивак в Рим. Станал престъпник и убивал хора. Казват, че умрял в Насирия. Под друго име. Но това е само легенда. Хората обичат трагедии и конспирации. Тук е прекалено спокойно през зимата.

Погледнах Алесандро и той срещна погледа ми с необичайно потъмнели очи.

— Значи не го вярваш?

Пепо въздъхна, а клепачите му натежаха.

— Знам ли на какво да вярвам? Защо не изпратят лекар?

В този миг, вратата се отвори и цялото семейство Толомей нахлу в стаята и заобиколи падналия си герой с ридания и вопли. Очевидно, лекарката им бе обяснила положението, защото Пия Мария, жената на Пепо, ме изгледа мръсно, бутна ме настрани и зае мястото ми до мъжа си, а никой не изрази и най-малката благодарност за спасяването му. За да засили унижението ми, дъртата Нона Толомей влезе в стаята, тъкмо когато се чудех дали да побягна. Тя явно не се съмняваше, че престъпникът не бе крадецът, а аз.

— Ти! — изръмжа тя, насочила изкривен от артрит пръст към сърцето ми. — Bastardo!

Каза още много неща, но не ги разбрах. Омагьосана от гнева й, като сърна пред приближаващ влак, просто стоях там с увиснало чене, докато Алесандро, отегчен от семейната забава, ме хвана за врата и ме изкара навън.

— Пфу! — изстенах измъчено. — Това е една адски ядосана дама. Можеш ли да повярваш, че ми е леля? Какво каза?

— Няма значение — отговори Алесандро, като тръгна надолу по коридора с изражението на човек, който си мечтае да държи граната в ръката си.

— Тя те нарече Салимбени! — напомних му горда, че бях разбрала поне това.

— Да. И не беше комплимент.

— А мен как ме нарече? Това не го разбрах.

— Няма значение.

— Има — възразих и се заковах на място. — Как ме нарече?

Алесандро ме погледна нежно.

— Каза, че си копеле. Не си една от тях.

— Ах — преглътнах тежко. — Явно никой не вярва, че наистина съм Жулиета Толомей. Може би го заслужавам. Сигурно има специален вид ад, отреден за хора като мен.

— Аз ти вярвам.

Изгледах го изненадано.

— Наистина ли? Това е нещо ново. Кога се случи?

Той сви рамене и тръгна напред.

— Когато те видях пред вратата ми.

Не знаех как да реагирам на неочакваната любезност, затова продължих напред мълчаливо. Излязохме от болницата в златната светлина, която отбелязва края на деня и началото на най-дивите ти мечти.

— Е, госпожице Толомей — каза Алесандро, като се завъртя към мен с ръце на кръста. — Има ли нещо друго, което трябва да знам?

— Ами… — започнах колебливо, — има един тип на мотор…

— Света Богородице!

— Но той е различен. Просто… просто ме следи. Не знам какво иска…

Алесандро завъртя очи.

— Не знаеш какво иска! Искаш ли да ти обясня какво иска?

— Не, няма нужда — възпрях го скромно. — Не е проблем. Но този другият, с анцуга, той влезе в хотелската ми стая. И мисля… мисля, че трябва да си сменя хотела.

— Така ли мислиш? — изсумтя Алесандро. — Ще ти кажа как ще действаме. Първо ще отидем в полицията…

— Не, не в полицията!

— Те са единствените, които могат да ти кажат кой причини това на Пепо. А и аз нямам достъп до централния криминален регистър от „Монте Паски“. Не се тревожи, ще дойда с теб. Познавам тези момчета.

— Да бе! — изгледах го с присвити очи. — Това е просто коварен начин да ме набуташ в затвора.

Той вдигна ръце отчаяно.

— Ако исках да си в затвора, нямаше нужда да проявявам коварство, нали?

Намръщих се.

— Добре де! Но все пак не харесвам игрите ти на надмощие!

Алесандро се ухили.

— Защо тогава продължаваш да ги играеш?

Полицейският участък в Сиена беше изключително тихо и спокойно място. Някога в миналото, в седем без десет, часовникът на стената бе издъхнал и, докато седях там тази вечер, послушно разглеждайки на монитора страница след страница с образите на опасни типове, започнах да чувствам, че и моите собствени сили се изчерпваха. Колкото повече се вглеждах в лицата на компютърния екран, толкова по-добре осъзнавах, че въобще нямах представа как изглежда преследвачът ми отблизо. Първият път, когато го видях, носеше тъмни очила. Вторият път, бе прекалено тъмно, за да го огледам. Третият път, днес следобед, бях прекалено съсредоточена върху пистолета в ръката му, за да забележа чертите на мутрата му.

— Съжалявам — обърнах се към Алесандро, който седеше търпеливо до мен, — но не разпознавам никого.

Усмихнах се извинително на полицайката пред компютъра, тъй като знаех добре, че губя времето на всички.

— Извинете ме.

— Няма проблеми — усмихна ми се тя, вероятно защото бях Толомей. — Няма да отнеме дълго да сравним отпечатъците му.

Първото, което Алесандро направи, когато пристигнахме в полицейския участък, бе да съобщи за обира в музея на Бухала. Две патрулни коли бяха изпратени там незабавно, а четиримата полицаи изглеждаха въодушевени, че се бяха натъкнали на истинско престъпление. Ако престъпникът се бе оказал достатъчно тъп да остави следи, особено отпечатъци, беше само въпрос на време да узнаем самоличността му, но, разбира се, за тази цел трябваше вече да е бил арестуван.

— Докато чакаме — казах, — не мислиш ли, че е добре да проверим и Ромео Марескоти?

Алесандро се намръщи.

— Наистина ли вярваш на думите на Пепо?

— Защо не? Може и да е той. Може да е бил той през цялото време.

— В анцуг? Не мисля.

— Защо не? Познаваш ли го?

Алесандро си пое дъх.

— Да. И го няма в компютъра. Вече проверих.

Вторачих се в него, прекалено изненадана, за да проговоря. Той се засмя, когато видя изражението ми, но усмивката му не беше весела.

— Просто се радвай, че не е бил той. Обикновено получава онова, към което се стреми.

Преди да успея да му задам поредния въпрос, двама полицаи влязоха в стаята. Единият носеше лаптоп, който постави пред мен. Никой от тях не говореше английски, затова Алесандро отново влезе в ролята на преводач.

— Намерили отпечатък в музея — съобщи ми той. — Искат да разгледаш още няколко снимки, за да провериш дали някой ти изглежда познат.

Завъртях се към монитора. Пет мъжки лица ме гледаха със смесица от апатия и отвращение. След секунда казах:

— Не съм сто процента сигурна, но единственият, който прилича на преследвача ми, е номер четири.

След кратък разговор с ченгетата, Алесандро кимна.

— Това е човекът, проникнал в музея. Сега обаче те искат да знаят защо е обрал музея и защо те е следил.

— А защо първо не ми кажат кой е? — Огледах мрачните физиономии. — Да не е някакъв убиец?

— Името му е Бруно Карера. Член на организираната престъпност, свързан с много лоши хора в миналото. За известно време изчезнал от погледите на полицаите, но изглежда се е върнал.

Вторачих се отново в монитора. Бруно Карера определено бе преминал младежката възраст. Странно, че бе напуснал пенсионерското спокойствие, за да открадне вехт парцал без никаква търговска стойност.

— Просто съм любопитна… — заговорих без да мисля, — но някога бил ли е свързан с тип на име Лучано Салимбени?

Полицаите се спогледаха.

— Много хитро — прошепна ми Алесандро, като очевидно имаше предвид точно обратното. — Мислех, че не искаш да отговаряш на никакви въпроси.

Вдигнах очи и забелязах, че ченгетата ме наблюдаваха с подновен интерес. Явно се чудеха какво правех в Сиена и колко важна информация още можех да им снеса относно обира в музея.

— La signorina conosce Luciano Salimbeni? — обърна се единият полицай към Алесандро.

— Обясни им, че братовчед ми Пепо ми е разказал за Лучано Салимбени — казах. — Преди двайсет години имал мераци за някои от семейните ни ценности. А най-важното е, че информацията е достоверна.

Алесандро обясни колкото се може по-добре, но ченгетата не бяха доволни и продължиха да настояват за повече подробности. Беше странна борба на надмощие, тъй като те очевидно го уважаваха много, но аз и историята ми ги бяхме настроили подозрително. В един момент и двамата излязоха от стаята и аз се обърнах към Алесандро объркана.

— Това ли е? Можем ли да си тръгваме?

— Наистина ли мислиш, че ще те пуснат да си ходиш преди да им обясниш защо и в какво семейството ти е замесено с един от най-издирваните престъпници в Италия? — изморено ме попита той.

— Замесено? Казах само, че Пепо подозираше…

— Жулиета — наведе се Алесандро към мен, тъй като не искаше никой да ни чуе, — защо не ми разказа всичко това?

Преди да успея да отговоря, полицаите се върнаха с копие от досието на Бруно Карера и помолиха Алесандро да ме разпита.

— Изглежда си права — каза той, докато преглеждаше текста. — Бруно изпълнявал някои задачи за Лучано Салимбени. Бил арестуван веднъж и им разказал някаква история за статуя със златни очи… — Той ме погледна в очите, опитвайки се да прецени честността ми. — Знаеш ли нещо по въпроса?

Леко разтърсена от факта, че ченгетата знаеха за златната статуя, дори и информацията им да не бе съвсем точна, успях да поклатя глава отрицателно.

— Нямам представа.

В продължение на няколко секунди, очите ни водиха безмълвна битка, но не се предадох. Накрая, Алесандро се върна към текста.

— Изглежда Лучано може да е бил замесен в смъртта на родителите ти преди да изчезне.

— Да изчезне? Мислех, че е мъртъв.

Алесандро дори не ме погледна.

— Внимавай. Няма да те питам кой ти е казал това. Прав ли съм да приема, че не възнамеряваш да споделиш нищо повече с полицаите? — Той ме погледна за потвърждение, после продължи. — В такъв случай, предлагам да си придадеш измъчен вид, за да можем да се измъкнем оттук. Вече два пъти ме питаха за номера на социалната ти осигуровка.

— Да не забравяме — промърморих тихо, — че ти ме домъкна тук!

— А сега те измъквам оттук — отвърна той, като сложи ръка на рамената ми и ме погали по косата, сякаш се нуждаех от успокояване. — Не се тревожи за Пепо. Всичко ще е наред.

Реших да се включа в играта и облегнах глава на рамото му. Поех си дълбоко дъх и се опитах да се просълзя. Полицаите забелязаха изтормозената ми физиономия и ни оставиха насаме. Пет минути по-късно излязохме от полицейския участък.

— Чудесна работа — ухили се Алесандро, когато вече никой не можеше да ни чуе.

— И твоята също. Макар че… ти искаше да дойдем тук, така че не очаквай награда.

— Хей! — Той спря и ме погледна. — Сега знаеш името на човека, който те е следил. Нали точно това искаше, когато дойде при мен днес следобед?

Докато седяхме в участъка, навън бе притъмняло, но все още бе топло и уличните лампи хвърляха мека жълта светлина и превръщаха „Пиаца Сан Доменико“ в оперна сцена. Докато стояхме там и се гледахме, Алесандро ми заприлича на древно божество от подземния свят, появило се за кратко на земята, за да се оплаче от шума.

— Какво означава „novia“? — попитах.

Той тръгна напред.

— Казах им, че си ми гадже, за да спрат да питат за номера на социалната ти осигуровка. И за телефона ти също.

Засмях се.

— А те не се ли учудиха как така Жулиета ходи с един Салимбени?

Алесандро се усмихна, но видях, че въпросът ми го притесни.

— Страхувам се, че в полицейската академия не предават Шекспир.

Повървяхме известно време мълчаливо и безцелно. Вероятно бе време да се разделим, но не ми се искаше. Не заради факта, че Бруно Карера можеше да ме чака в хотелската ми стая, а просто компанията на Алесандро ми се виждаше най-естественото нещо в света.

— Дали сега е подходящ момент да ти благодаря? — попитах.

— Да — погледна той часовника си. — Точно сега е моментът.

— Какво ще кажеш за вечеря? Аз черпя.

Предложението ми го развесели.

— Разбира се. Освен ако не предпочиташ да висиш на балкона си в очакване на Ромео.

— Някой проникна в стаята ми, помниш ли?

— Аха, разбирам. Искаш да те пазя.

— Няма да възразя, ако го направиш.

— Значи — каза той, като се намръщи леко, — одобряваш защитата ми, но не и пистолета ми.

Свих рамене.

— Бих могла да свикна с него.

— Внимавай — предупреди ме той без да се усмихне, — докато Ромео се появи, може вече да си омагьосана.

IV.IV.

„А крилцата на Купидон? Нали си влюбен ти —

вържи си ги и леко полети

насам-натам!“

Сиена, 1340 година

Беше денят на „Палио“ и хората в Сиена се носеха весело по море от песни. Всяка улица се бе превърнала в река, всеки площад — в езеро от религиозен екстаз, а понесените от течението размахваха знамената си, готови да се издигнат до божествената си майка и да усетят нежното й докосване.

Приливът на поклонници отдавна бе преминал през градските порти и се бе разлял из провинцията чак до Фонтебечи, на около три километра от „Порта Камолия“. Тук, развълнуван океан от глави наблюдаваше напрегнато как петнайсетте ездачи от „Палио“ излязоха от палатките си в бойни одежди, готови да почетат коронованата Дева с бляскава проява на мъжество.

На маестро Амброджио бяха нужни часове, за да си проправи път през масите и, ако не изпитваше вина, щеше да се откаже поне хиляди пъти преди да стигне дори на половината разстояние до Фонтебечи. Но не можеше да го направи.

Тази сутрин старият художник се чувстваше отвратително. Колко ужасна се оказа намесата му в делата на тези млади хора! Ако не беше бързал да обедини красотата с красота, Ромео никога нямаше да знае, че Жулиета е жива, а тя нямаше да се зарази от страстта му.

Странно как любовта на художника към красотата можеше да го превърне лесно в убиец и мъчител. И колко жестоко бе от страна на съдбата да даде урок на стареца, чиято цена беше блаженството на младите хора. Дали грешеше, когато се опитваше да оправдае собственото си престъпление чрез възвишени идеи? Или просто човешката му природа предусещаше от самото начало, че младите влюбени са обречени? Дали бе възможно да осъществява в мечтите си своите собствени желания чрез възхитителното тяло на Ромео? Дали надеждите му за щастлив съюз на младите бяха просто начин да проникне косвено в спалнята на Жулиета?

Маестрото не се замисляше на религиозни теми, освен ако бяха част от стенопис, за който очакваше да му платят. Но внезапно се запита дали лекото прилошаване от мисълта, че бе влязъл в ролята на похотлив стар кукловод, приличаше на чувствата, които господ изпитваше всеки ден. Ако въобще той изпитваше нещо. Все пак господ бе божествено създание и бе напълно приемливо да няма нищо общо с емоциите. Ако не бе така, маестрото определено го съжаляваше, тъй като историята на човечеството бе само една дълга тъжна приказка.

С Богородица беше различно. Тя беше човешко същество и познаваше страданието. Тя винаги изслушваше неволите ти и се уверяваше, че господ ще изпрати светкавиците си в правилната посока. Като чудесната съпруга на всемогъщ мъж, тя бе тази, с която трябваше да се сприятелиш, защото знаеше как да стигне до божественото му сърце. Тя бе тази, на която Сиена бе връчила ключовете от портите си. Тя бе тази, която обичаше хората и ги защитаваше от враговете им, така както майка защитава малкия си син от нападките на братята му.

Мрачното предчувствие на маестрото за наближаваща беда нямаше нищо общо с ведрите лица на хората, които разбутваше по пътя си, за да успее да се добере до Фонтебечи преди началото на състезанието. Всички се забавляваха и никой не бързаше. Стига да си осигуреше място край пътя, човек можеше да не ходи чак до Фонтебечи. Разбира се, интересно бе да видиш стартовия район с всички палатки и благородни семейства, чиито синове участваха в състезанието, но нищо не можеше да се сравни с приближаващия грохот на петнайсет галопиращи коне, носещи рицари в блестящи брони?

Когато най-после пристигна, маестро Амброджио се отправи към палатката с орела на Марескоти. Ромео вече бе излязъл от нея, заобиколен от мъже от семейството си. Всички стояха със сериозни лица и никой не се усмихваше. Дори коменданте Марескоти, който винаги имаше окуражителни думи за всекиго и в най-отчаяни ситуации, сега приличаше на войник, попаднал в засада. Той лично задържа коня, докато Ромео се настани на седлото, и беше единственият, който заговори на сина си.

— Не се страхувай — каза той, като нагласи бронята, покриваща лицето на животното. — Стои като ангел, но ще тича като дявол.

Ромео едва кимна, прекалено развълнуван, за да проговори, после пое пиката с флага на орела, която му подадоха. Трябваше да язди с нея по целия път, а ако Богородица бе благосклонна към него, щеше да я размени за наградата на финала. Ако обаче Девата бе в лошо настроение, Ромео можеше да се окаже последният, поставил флага си пред катедралата, и тогава трябваше да понесе прасе като символ на срама си.

В мига, когато му поднесоха шлема, Ромео забеляза маестро Амброджио. Изненадата му бе толкова силна, че конят запристъпва нервно под него.

— Маестро! — възкликна той с горчивина в гласа. — Да не си дошъл да нарисуваш картина за падението ми? Уверявам те, това ще е интересен спектакъл за окото на художника.

— Прав си — отговори маестрото — да ме дразниш. Дадох ти карта, която води право към бедата. Сега съм тук, за да оправя щетите.

— Оправяй ги, художнико! — отвърна Ромео. — Побързай, защото вече виждам как готвят въжето.

— Наистина ще го направя — каза маестрото, — ако ми позволиш да говоря прямо.

— Прямата реч е единствената, за която имаме време — намеси се коменданте Марескоти. — Така че, говори!

Маестро Амброджио се прокашля. Грижливо репетираната реч, която бе обмислял цяла сутрин, се изпари от главата му. Но необходимостта скоро надделя над притеснението му и той избъбри информацията в реда, в който се бе появила в мислите му.

— В страхотна опасност си! — започна той. — А ако не ми вярваш…

— Вярваме ти! — излая коменданте Марескоти. — Кажи ни подробностите!

— Един от учениците ми, Мемет — продължи маестрото, — дочул разговор в „Палацо Салимбени“ снощи. Работел по ангел на тавана… мисля, че беше херувим…

— По дяволите херувима! — изрева коменданте Марескоти. — Кажи ни какво Салимбени планира да направи със сина ми!

Маестро Амброджио си пое дъх дълбоко.

— Няма да опитат нищо тук във Фонтебечи, тъй като много очи ще наблюдават. Но на половината разстояние до „Порта Камолия“, където пътят се разширява, синът на Толомей и още някой ще се опитат да блокират пътя ти и да те избутат в канавката. Но това е само началото. След като влезеш в града, внимавай, когато минаваш през квартала на Салимбени. По кулите ще има хора, които ще хвърлят разни неща по теб, ако си сред тримата първи ездачи. Когато стигнеш до „Сан Донато“ и „Сан Едиджио“, няма да са толкова дръзки, но ако е ясно, че побеждаваш, ще рискуват.

Ромео погледна баща си.

— Какво мислиш?

— Същото като теб — отговори коменданте Марескоти. — Не съм изненадан. Очаквах подобно нещо. Но благодарение на маестрото, сега сме сигурни. Трябва да заемеш челното място и да останеш на него. Не жали коня, просто давай напред. След като стигнеш до „Порта Камолия“, трябва да ги оставиш да те подминат един по един, докато се озовеш на четвърто място.

— Но…

— Не ме прекъсвай! Искам да останеш на четвърто място докато подминеш „Сан Стефано“. Тогава можеш да излезеш на трето или второ място. Но не и на първо. Не и докато не подминеш „Палацо Салимбени“. Разбираш ли ме?

— Прекалено близо е до финала! Няма да мога да мина първи!

— Ще можеш.

— Прекалено е близо. Никой преди не го е правил.

— Откога това е пречка за сина ми? — меко попита коменданте Марескоти.

Бойната тръба на стартовата линия прекъсна всички разговори. Шлемът с орела бе поставен на главата на Ромео. Семейният свещеник бързо благослови младежа, а маестрото откри, че отправя молби дори към нервния кон. Оттук нататък само Богородица можеше да пази шампиона.

Петнайсетте ездачи се подредиха до въжетата и тълпата започна да скандира имената на любимците и враговете си. Всяко благородно семейство имаше поддръжници и противници, никой не бе само обичан или мразен. Дори семейство Салимбени имаха група подкрепящи ги сред тълпата. В подобни случаи като днешния, амбициозните мъже очакваха да видят целогодишните си благодеяния, възнаградени с проява на обществена подкрепа.

Сред ездачите, едва няколко човека мислеха за нещо друго, освен за предстоящото състезание. Някои търсеха контакти, други ги избягваха, на помощ се призоваваха светците покровители, подхвърляха се заплахи и обиди в последната минута. Времето за молитви бе отминало, никой вече не слушаше съветите и сделките не можеха да бъдат развалени. Каквито и демони да бяха призовани от хората в Сиена, те бяха получили живот и само състезанието можеше да раздаде справедливост. Нямаше друг закон, освен съдбата, никакви права, а само възможности, и победата бе единствената истина, която си струваше да знаеш.

— Нека това да е денят — прошепна маестро Амброджио, — когато ти, божествена Богородице, празнуваш коронясването си в рая със снизходителност към нас, бедните грешници, млади и стари. Моля те да се съжалиш над Ромео Марескоти и да го предпазиш от силите на злото, които се канят да унищожат града ни. Обещавам ти, ако го оставиш жив, ще посветя остатъка от живота си на красотата ти. Но ако той умре днес, моята ръка ще е виновна за това и, от срам и мъка, тази ръка никога вече няма да рисува.

Докато яздеше към стартовата линия, Ромео усети как лепкавата паяжина на злонамереността постепенно се омотава около него. Всички бяха чули за предизвикателството му към Салимбени и знаеха, че предстои семейна битка. Познавайки участниците, въпросът на повечето хора не бе кой ще спечели състезанието, а кой ще излезе жив от него.

Ромео огледа останалите ездачи и се опита да прецени шансовете си. Полумесецът Тебалдо — синът на Толомей — очевидно бе в съюз с диаманта Нино — сина на Салимбени. Дори петелът и бикът гледаха към Ромео с предателски очи. С искрено съчувствие на приятел му кимна само бухалът, но пък хубавото беше, че той имаше много привърженици на своя страна.

Когато въжето се спусна, Ромео дори го нямаше на старта.

Беше прекалено зает да оглежда останалите ездачи ида преценява настроенията им; същевременно държеше под око магистрата, който отговаряше за състезанието. Освен това „Палио“ винаги започваше с фалшиви стартове и съдията не се притесняваше да върне всички обратно поне дузина пъти. Всъщност, това си беше част от забавата.

Но не и днес. За първи път в историята на „Палио“, тръбата не възвести отмяна на първия старт. Въпреки объркването и останалия назад кон, на другите четиринайсет ездачи бе позволено да продължат и състезанието започна. Прекалено шокиран, за да изпита нещо повече от кратък гняв заради измамата, Ромео нагласи пиката в ръката си, заби пети в коня и препусна.

Останалите ездачи бяха толкова напред, че дори не можеше да се види кой е първи. Ромео забеляза само изненаданите лица на зяпачите, които бяха очаквали да видят младия влюбен далеч пред съперниците му. Пренебрегвайки виковете и жестовете им, той препусна лудо, като смушка коня с надеждата, че животното щеше да разбере желанието му.

Коменданте Марескоти бе поел добре обмислен риск, когато даде жребец на сина си. Ако яздеше кобила или скопец, Ромео имаше известен шанс, но това не бе достатъчно, когато животът ти бе в опасност. С жребеца бе или всичко или нищо. Да, възможно бе Чезаре да се сбие с друг кон, да започне да преследва кобила или дори да хвърли ездача си на земята, за да му покаже кой е господар, но от друга страна, той имаше допълнителната сила, нужна за да се измъкне от опасно положение. А най-вероятно притежаваше и дух на победител.

Чезаре имаше и друго качество, което, при нормални обстоятелства, бе маловажно за „Палио“, но сега Ромео си помисли, че можеше да му осигури единствения шанс да настигне останалите: конят бе изключително ловък в прескачането на препятствия.

Правилата на „Палио“ не споменаваха, че трябва да останеш на пътя. Достатъчно беше ездачът да потегли от Фонтебечи и да свърши на „Пиаца дел Дуомо“ и ако е пръв имаше право да спечели наградата. Никога не се бе налагало да уточняват маршрута, защото никой досега не бе имал смелостта да напусне пътя. Полетата от двете му страни бяха неравни, пълни със стада и купи сено. На всичкото отгоре, по тях се издигаха многобройни огради. Да опиташ подобен кратък път означаваше да се натъкнеш на цяла армия пречки. Тези препятствия можеха да са забавни за ездач в туника, но бяха убийствени за кон, носещ рицар в броня и епика.

Ромео не се колеба дълго. Останалите четиринайсет ездачи препускаха на югозапад, следвайки трикилометровата извивка на пътя, която щеше да ги отведе до „Порта Камолия“. Това бе неговият шанс.

Забелязвайки празно място сред крещящата тълпа, той отби Чезаре от пътя и препусна към градската порта.

Конят се въодушеви от предизвикателството и се затича през полето с повече енергия, отколкото бе проявявал на пътя. Когато Ромео видя първата дървена ограда пред тях, той свали шлема си и го метна в близката купа сено. Нямаше правила, които да определят екипировката на ездачите, с изключение на пиката със семейните цветове. Мъжете носеха броните и шлемовете си само като защитна мярка. Като хвърли шлема си, Ромео знаеше, че щеше да е уязвим за ударите на съперниците си и за предмети, хвърлени от градските кули. Но също така знаеше, че ако не се освободеше от бронята си, конят, колкото и да бе силен, нямаше да стигне до града.

Прелитайки над първата ограда, Чезаре се приземи тежко от другата страна и Ромео без да губи време бързо свали нагръдника си и го метна в съседната кочина. Следващите две огради бяха по-ниски от първата и конят ги прескочи с лекота. Ромео държеше пиката високо над главата си, за да не я закачи в прътовете. Изгубването на пиката с цветовете на Марескоти означаваше да изгуби състезанието, дори и да стигнеше първи до финала.

Всички, които го видяха в този ден, бяха готови да се закълнат, че Ромео опитваше невъзможното. Разстоянието, спестено от съкратения маршрут, бе омаловажено от многобройните препятствия и, след като се върнеше на пътя, пак щеше да е далеч зад съперниците си. Да не говорим за вредите, нанесени на коня от галопирането по полето и прескачането на огради.

За щастие, Ромео не се замисли върху шансовете си. Също така не знаеше, че изскочи на пътя пред съперниците си, благодарение на необичайни обстоятелства. Някъде по пътя, анонимен зяпач бе пуснал стадо гъски пред ездачите. Такива шеги бяха част от състезанието, но никога досега не му бяха повлиявали толкова.

Някои хора видяха пръста на Богородица в случилото се: гъските, забавянето, вълшебното прелитане на Ромео над седем огради. Но за четиринайсетте ездачи, които послушно бяха яздили по пътя, внезапната поява на Ромео пред тях бе работа на дявола. Те се втурнаха след него със страстна омраза — единственият грях, който побеждаваше всички добродетели, когато се стигнеше до скорост. Пътят постепенно се стесни, за да ги отведе към „Порта Камолия“.

Само момчетата, които се бяха покатерили на градската ограда, успяха да видят безстрашното препускане на Ромео със собствените си очи, и каквито и да бяха предишните им предпочитания, не можаха да не го поздравят въодушевено, когато профуча през портата под тях, уязвим без броня и шлем, следван от банда побеснели врагове.

Много от състезанията бяха решавани още при „Порта Камолия“. Ездачът, извадил късмет да мине първи през градската порта, имаше шанс да запази преднината си по тесните градски улици и да стане победител. Оставаше най-голямото предизвикателство — кулите от двете страни на пътя. Законът повеляваше, че всяка кула трябва да бъде съборена, ако от нея някой нарочно хвърля предмети. Въпреки това саксии и тухли продължаваха да падат по съперниците на улицата. Законът беше строг, но подобни действия рядко биваха наказвани, защото да получиш трезви и единодушни свидетелски показания за събития по време на „Палио“ бе нещо почти невъзможно и градските управници дори не си правеха труда да опитват.

Когато премина през портата и пръв влезе в Сиена, Ромео бе наясно, че не се е подчинил на баща си. Коменданте Марескоти му бе наредил да избягва да е на първо място, точно заради опасността от падащите от кулите предмети. Дори с шлем на главата, човек лесно можеше да бъде съборен, ако го уцели саксия, а без шлем — със сигурност щеше да умре още преди да падне на земята.

Но Ромео не можеше да остави да го задминат. Беше се борил здраво да настигне и надмине съперниците си и идеята да изостане до четвърто място, дори в интерес на стратегията и самозащитата, бе не по-малко от ужасна от това да се предаде напълно и да позволи на другите да завършат състезанието без него.

И така, той смушка коня и профуча през града, разделяйки морето от хора също като Мойсей. Доверяваше се на Богородица да го подпомогне и предпази!

Не виждаше лица и тела. Стени от викащи усти и широко отворени очи очертаваха пътя му. Очи, които не виждаха нищо, освен бяло и черно — съперник или съюзник — и никога нямаше да могат да предадат фактите от състезанието. Всичко е емоция и надежда и желанията на тълпата винаги надмогваха истината, изповядвана от един човек.

Когато влезе в квартала на Маджионе го улучиха за първи път. Не видя с какво го удариха, само усети рязка болка в рамото си, когато тухлата или каквото и да беше го халоса и падна на земята зад него.

Вторият предмет се фрасна в бедрото му с тъп звук и за момент Ромео се уплаши, че костта му се счупи. Но когато опипа крака си, не усети нищо, дори болка. Нямаше значение дали костта бе счупена или не. Важното бе, че още е на седлото.

Третият предмет бе по-малък — удари го право в челото и едва не го събори от коня. Ромео разтърси глава, за да преодолее замайването и да си възвърне контрола върху коня. Наоколо стената от викащи усти се хилеше. Едва сега той разбра напълно какво бе имал предвид баща му. Ако останеше начело през кварталите, управлявани от Салимбени, никога нямаше да стигне до финала.

След като взе решение, не му бе трудно да изостави първото място. Предизвикателството бе да не позволи да бъде задминат от повече от трима други ездачи. Всички го изгледаха злобно, когато минаха покрай него. Синът на Толомей, синът на Салимбени и някакъв друг маловажен човек. Ромео отвърна на погледите им спокойно, макар да бе изпълнен с омраза към тях задето си мислеха, че се предава, и към себе си, защото прибягваше до номера.

Навел глава, той се придържаше колкото се може по-близо до съперниците си, вярвайки, че никой от поддръжниците на Салимбени по кулите не би рискувал да нарани сина на господаря си. Оказа се прав. Знамето на Салимбени с трите диаманта накара всички да застинат на място и, когато четиримата ездачи профучаха през квартала на Сан Донато, Ромео не бе ударен от нито един предмет.

Най-после поеха по „Пиаца Салимбени“ и той осъзна, че е време да направи невъзможното: да задмине тримата си съперници преди пътят да завие рязко към „Виа дел Капитано“ и „Пиаца дел Дуомо“. Това бе моментът, когато божията намеса щеше да се прояви. Ако спечелеше състезанието от сегашната си позиция, това щеше да е в резултат само на небесна милост.

Ромео пришпори коня и настигна синовете на Толомей и Салимбени, които яздеха заедно, сякаш бяха първи приятели. Тъкмо когато се канеше да ги задмине, Нино Салимбени дръпна назад ръката си като скорпион опашката си и заби лъскав кинжал в плътта на Тебалдо Толомей, там където нежният му врат бе открит между бронята и шлема.

Случи се толкова бързо, че никой не можа да види точно кой кого нападна и как. Седемнайсетгодишният Тебалдо Толомей падна от коня по средата на „Пиаца Толомей“. С писъци приближените на баща му го издърпаха настрани, а убиецът продължи напред в галоп без дори да се обърне.

Единствената реакция бе от страна на третия ездач. Уплашен за собствения си живот, той размахваше флага си към убиеца и се мъчеше да го събори от седлото.

Ромео отпусна юздите на Чезаре и се опита да задмине борещите се ездачи, но едва не бе съборен от седлото от Нино Салимбени, който се блъсна в него, за да избегне ударите на третия си съперник. Увиснал почти само на стремето, Ромео забеляза как профуча край „Палацо Марескоти“ и осъзна, че приближаваше до най-опасния завой в състезанието. Ако не успееше да се задържи на седлото преди него, „Палио“, а вероятно и животът му, щяха да приключат безславно.

На „Пиаца дел Дуомо“ монах Лоренцо съжали за стотен път тази сутрин, че не бе останал в самотната си килия, а бе позволил лудостта на „Палио“ да го изкара навън. Сега стоеше заклещен в тълпата и едва виждаше финала. На висок прът се вееше демоничният флаг: прочутото cencio — копринената примка около врата на невинността, лавровият венец на главата на надменността.

До него беше подиумът, където седяха главите на благородните семейства. Толомей и Салимбени бяха в ъгъла, избрали да гледат триумфа на синовете си от удобството на меките кресла вместо да се мъчат в прахта на Фонтебечи само за да дадат родителския си съвет на неблагодарните младежи, които нямаше да се възползват от него.

Докато седяха там и махаха на шумните си поддръжници снизходително, и двамата бяха наясно с факта, че тази година тонът на тълпата се бе променил. „Палио“ винаги бе представлявало какофония от гласове, тъй като всички пееха песните на собствения си квартал и герои, включително на домовете на Толомей и Салимбени. Но тази година много повече хора пееха песните на Орела и Марескоти.

Заслушан в песните, Толомей имаше разтревожен вид. Монах Лоренцо разбра, че едва сега благородникът започваше да се чуди дали бе добра идея да доведе със себе си истинската награда в състезанието — племенницата си Жулиета.

Младата жена, седнала между чичо си и бъдещия си съпруг, изглеждаше неузнаваема. Царственият й тоалет не можеше да зачерви бледите й бузи. Тя обърна глава веднъж и погледна монах Лоренцо, сякаш през цялото време бе знаела за присъствието му. Видът й накара сърцето на монаха да се свие от болка и съчувствие, незабавно последвани от гняв, задето не бе успял да я спаси. Заради това ли господ я бе спасил от клането, сполетяло семейството й? Само за да я хвърли в ръцете на злодея, пролял кръвта на близките й? Това бе жестока съдба и монах Лоренцо внезапно си пожела и двамата да не бяха оцелели при нападението на разбойниците.

Ако Жулиета можеше да прочете мислите на приятеля си, докато седеше на подиума, изложена на съжалението на околните, щеше да се съгласи, че бракът със Салимбени бе участ по-страшна от смъртта. Но бе прекалено рано да се поддава на отчаяние. Състезанието още не бе приключило, Ромео бе все още жив и господ можеше да вземе тяхната страна.

Ако Богородица бе обидена от поведението на Ромео в катедралата предишната нощ, тя със сигурност щеше да го покоси още там. Фактът, че му бе позволено да живее и да се прибере у дома, означаваше, че раят искаше той да участва в „Палио“. Но пък едно бе Божията воля и съвсем друго желанията на мъжа до нея, гнусния Салимбени.

Далечен грохот на приближаващи се коне накара тълпата около подиума да избухне в диви викове. Всички закрещяха имената на любимците и враговете си, сякаш силният шум щеше да промени съдбата. Навсякъде около Жулиета, хората се протягаха да видят кой от петнайсетте ездачи щеше да се появи пръв на площада, но тя нямаше сили да гледа. Затвори очи измъчено, притисна ръце към устата си и посмя да прошепне единствената дума, която щеше да оправи положението:

— Орел!

След миг, хиляди гласове повтаряха думата:

— Орел! Орел! Орел!

Жулиета отвори очи и загледа развълнувано как Ромео профуча по площада и се отправи към каруцата със знамето. Лицето му бе разгневено и изцапано с кръв, но той държеше флага с орела в ръка и беше пръв. Пръв!

Ромео се закова пред ангелската каруца, избута настрани дебелите момчета от църковния хор, украсени с крила, грабна пръта с флага и сложи на неговото място своя. Вдигна наградата си триумфално и се обърна към най-близкия си съперник Нино Салимбени, за да се порадва на гнева му.

Никой не се интересуваше от следващите ездачи, всички глави бяха обърнати любопитно в очакване да видят как ще постъпи Салимбени с Ромео. Обратът на събитията беше неочакван. В Сиена нямаше човек, който да не знае за предизвикателството на Ромео към Салимбени и обета му към Богородица — ако спечелеше състезанието, нямаше да превърне флага в дрехи, а да го постеле на брачното си ложе. Повечето сърца наоколо изпитваха силно съчувствие към младите влюбени.

Видял победата на Ромео, Толомей се надигна рязко, зашеметен от шегите на съдбата. Хората около него го умоляваха да промени решението си, но до него седеше един мъж, готов да прободе сърцето му, ако го направеше.

— Господин Толомей! — извика Ромео, вдигнал високо знамето. — Небесата отсъдиха в моя полза! Смееш ли да пренебрегнеш желанието на Богородица? Ще жертваш ли града ни, предавайки го на гнева на Светата Майка? Възможно ли е удоволствието на този човек… — Той дръзко посочи Салимбени. — … да означава за теб повече от безопасността на всички ни?

Тълпата изрева възмутено и стражите около подиума се приготвиха за битка. Няколко от гражданите на Сиена дръзко протегнаха ръце към Жулиета, като я подтикваха да скочи от подиума и да им позволи да я отнесат при Ромео. Но Салимбени сложи край на опитите им, като се надигна и сложи ръка на рамото й.

— Много добре, момче! — извика той на Ромео. — Спечели състезанието! А сега се прибери у дома и си направи хубави дрехи от знамето. Ако се издокараш добре, може дори да ти позволя да ми станеш шаферка, когато…

Но тълпата бе чула достатъчно и не му позволи да завърши.

— Срам за Салимбени! — изрева някой. — Пренебрегна волята на небесата!

Останалите реагираха незабавно, закрещяха възмутено срещу благородния господин и се подготвиха да превърнат яростта си в бунт. Старите съперничества в „Палио“ бяха забравени, а на няколкото глупаци, които още пееха, бързо им затвориха устата.

Хората от Сиена знаеха, че ако се обединят, можеха да нахлуят на подиума и да откраднат дамата, която очевидно принадлежеше на друг. Не за първи път щяха да въстанат срещу Салимбени. Бяха наясно, че ако продължат да се бунтуват, благородниците скоро щяха да се изпокрият в кулите си, далеч от гнева на народа.

Жулиета, която седеше на подиума като неопитен моряк в бурно море, се уплаши и в същото време се развълнува от гнева на тълпата. Хиляди непознати, чиито имена не знаеше, бяха готови да се изправят срещу пиките на стражите, за да й помогнат. Подиумът скоро щеше да падне под напора им, а благородниците щяха да побегнат, за да се спасят.

Тя си помисли, че в суматохата, двамата с Ромео можеха да изчезнат, а Богородица със сигурност щеше да им позволи да избягат от града.

Но не бе писано. Преди тълпата да набере инерция, нова група хора се втурна на площада, за да съобщи ужасната новина на господин Толомей.

— Тебалдо! Тебалдо, горкото момче! — крещяха те със сълзи на очи, размахвайки окървавен кинжал във въздуха.

Толомей падна на колене и молеше отчаяно да му обяснят какво се бе случило със сина му.

— Мъртъв е! Убит! Намушкан до смърт по време на състезанието.

Толомей се загърчи в прахта. Шокирана от вида на чичо си, Жулиета се сви уплашено, но събра сили и коленичи до него, за да му помогне и да го предпази от краката на околните докато Мона Антония и слугите успееха да стигнат до него.

— Чичо Толомей! — извика тя. — Успокой се!

Единственият, който запази спокойствие, бе Салимбени. Той настоя да види кинжала, нанесъл смъртоносния удар и бързо го вдигна, за да го покаже на останалите.

— Вижте! — изрева той. — Ето го героят ви! Това е кинжалът, убил Тебалдо Толомей по време на святото състезание! Виждате ли? — посочи им той. — На него е гравиран орела на Марескоти! Какво ще кажете за това?

Жулиета вдигна очи ужасено и видя как тълпата гледаше невярващо Салимбени и кинжала. Преди миг, гражданите на Сиена бяха готови да накажат лъжеца, но шокиращата новина за убийството и гърчещата се фигура на Толомей ги разколебаха. Сега не знаеха какво да мислят и просто стояха тъпо, очаквайки някой да ги поведе.

Жулиета забеляза промяната в израженията им и осъзна, че Салимбени бе планирал този момент, за да настрои тълпата срещу Ромео в случай, че той спечелеше състезанието. И сега глупаците вече забравиха причината да нападнат подиума, но все още бяха възбудени и жадуваха кръв и разруха.

Не им се наложи да чакат дълго. Салимбени имаше достатъчно лоялни клиенти сред тях и някой бързо извика:

— Ромео е убиец!

В миг хората от Сиена отново се обединиха, този път изпълнени с омраза към младежа, когото току-що бяха обявили за герой.

Доволен от развитието на събитията, Салимбени нареди да арестуват Ромео и нарече всички, които се възпротивиха, „предатели“. За облекчение на Жулиета, когато стражите се върнаха на подиума след около половин час, докараха само изпотения кон, знамето с орела и cencio. От Ромео Марескоти нямаше и следа. Независимо колко човека бяха разпитали, стражите бяха получили един и същи отговор: никой не бе видял Ромео да напуска площада.

Едва когато започнаха да обикалят по къщите късно през нощта, един човек, за да спаси жена си и дъщерите си от униформените злодеи, призна, че се носел слух за бягството на Ромео Марескоти през акведукт „Ботини“ в компанията на млад францискански монах.

По-късно, когато чу слугите да шепнат същото, Жулиета отправи благодарствена молитва до Богородица. Не се съмняваше, че францисканският монах бе Лоренцо и го познаваше достатъчно добре, за да знае, че той щеше да направи всичко възможно да спаси мъжа, когото тя обичаше.

IV.V.

„Тоя твой Ромео пред него е парцал!

Как само стреля със погледа,

ще кажеш: млад орел!“

Банка „Монте Паски“ ни приветства със спокойствието си. Тук бе прохладно и тихо след края на работния ден. Алесандро ме попита дали имам нещо против да се отбием там набързо преди вечеря и аз, разбира се, казах, че нямам. Сега, следвайки го по стълбите, започнах да се чудя къде ме водеше и защо.

— След теб. — Той ми отвори тежка махагонова врата и ме покани в просторен ъглов кабинет. — Дай ми само една минута.

Алесандро светна лампата и изчезна в задната стая, като остави вратата открехната.

— Не пипай нищо!

Заразглеждах плюшените канапета и тузарските столове и бюро. В кабинета имаше малко следи от работа. Самотна папка лежеше на бюрото и изглеждаше сложена там за показ. Единствените украси по стените бяха прозорците, които гледаха към площада. Нямаше лични вещи като дипломи или снимки, нито нещо друго, което да идентифицира обитателя. Тъкмо прокарвах пръст по края на бюрото, за да проверя дали е прашно, когато Алесандро се появи отново, закопчавайки бяла риза.

— Внимавай! — предупреди ме той. — Бюрата убиват повече хора от пистолетите.

— Това твоят кабинет ли е? — попитах тъпо.

— Съжалявам — усмихна се той, като грабна сако от стола. — Знам, че предпочиташ мазето. За мен… — Той огледа мрачно разкошната обстановка. — … това е стая за мъчения.

Излязохме навън и той спря насред площада и ме погледна усмихнато.

— Е, къде искаш да отидем?

Свих рамене.

— Искам да видя къде прочутите Салимбени ходят на вечеря.

Усмивката му се стопи.

— Не мисля така. Освен ако не искаш отново да вечеряш с Ева Мария.

Изражението ми му показа, че не исках и той продължи:

— Защо не отидем някъде другаде? Някъде в твоя квартал.

— Но аз не познавам никого в квартала на Бухала — възразих. — С изключение на братовчед ми Пепо. И нямам представа къде да ядем.

— Добре — кимна той. — По-добре никой да не ни притеснява.

Озовахме се в таверна „Ди Чеко“ на „Виа Чеко Ангиолери“, съвсем близо до музея на Бухала. Ресторантчето беше малко и претъпкано с хора от квартала. Всички порции, някои, сервирани в глинени гювечета, изглеждаха като домашно приготвени. Огледах се наоколо и не видях натруфени украси от гарнитури в полупразни чинии. Тук чиниите бяха пълни, а гарнитурите се намираха там, където им е мястото — в храната.

Пет-шест човека се смееха и разговаряха оживено. Никой не се притесняваше, че е прекалено шумен или може да изцапа бялата покривка. Сега разбрах защо Алесандро искаше да отиде на място, където никой не го познаваше. Съдейки по начина, по който околните канеха всичките си познати да се присъединят към тях и викаха възмутено, ако им откажеха, явно бе трудно да вечеряш в интимна обстановка в Сиена. Докато вървяхме към един тих ъгъл, забелязах облекчението в очите на Алесандро, когато установи, че не познава никого тук.

Веднага щом седнахме, той бръкна в джоба на сакото си, извади кинжала на Ромео и го сложи на масата.

— Изглежда ти дължа извинение — промълви той почти неохотно.

— Е, не прекалявай — отвърнах, като забих нос в менюто, за да прикрия усмивката си. — Чел си досието ми. Все още съм заплаха за обществото.

Но той все още не бе готов да приеме думите ми с лекота и известно време седяхме в мълчание, като се преструвахме, че изучаваме менюто и от време на време докосвахме кинжала.

Чак след като келнерът постави пред нас бутилка вино и чиния с ордьоври, Алесандро се усмихна и вдигна чашата си.

— Надявам се, че този път ще ти хареса повече. Виното е същото, но бутилката е друга.

— Основното ястие също ще бъде значително по-добро — отговорих, като чукнах чашата си в неговата. — А ако не бъда преследвана боса из улиците по-късно, значи вечерта ни е успешна.

Той се намръщи леко.

— Защо не се върна в ресторанта?

— Съжалявам — ухилих се аз, — но снощи зловещият Бруно бе по-добра компания от теб. Поне през цялото време вярвал, че съм Жулиета Толомей.

Алесандро отмести очи настрани и осъзнах, че съм единствената, която оценяваше комедийния елемент в ситуацията. Знаех, че той има чувство за хумор с предостатъчно сарказъм, но в момента очевидно не искаше да му напомнят за поведението му, което бе далеч от джентълменството.

— Когато бях на единайсет години — най-после заговори той, — прекарах едно лято с баба и дядо тук в Сиена. Имаха великолепна ферма. Лозя. Коне. Прекрасно място. Един ден баба и дядо имаха гостенка. Американка. Даяна Толомей. Беше с двете си малки дъщери, Жулиета и Джианоза…

— Чакай! — прекъснах го. — Имаш предвид мен?

Той ме изгледа и се усмихна.

— Да. Ти беше много малка и… дебеличка.

Пренебрегвайки възраженията ми, Алесандро продължи:

— Баба ми нареди да си играя с теб и сестра ти докато възрастните си поговорят и аз ви заведох в конюшнята, за да ви покажа конете. За съжаление, ти се уплаши и падна върху една вила за сено. Беше ужасно — поклати глава той. — Пищеше и навсякъде имаше кръв. Отнесох те в кухнята, но ти риташе и плачеше, а майка ти ме изгледа, сякаш те бях наранил нарочно. Слава богу, баба ми знаеше какво да направи. Даде ти голям сладолед и те заши, както бе правила с децата и внуците си безброй пъти.

Алесандро отпи от виното си и завърши.

— Две седмици по-късно родителите ми прочетоха във вестника, че Даяна Толомей загинала при автомобилна катастрофа заедно с дъщерите си. Бяха съсипани.

Той най-после ме погледна в очите.

— Заради това не вярвах, че си Жулиета Толомей.

За момент седяхме и се гледахме безмълвно. Историята беше тъжна, но в същото време имаше нещо мило и интересно в идеята, че се бяхме срещали и като деца.

— Вярно е — казах тихо, — че майки ми загина при катастрофа, но ние не бяхме с нея в онзи ден. Вестникът е отпечатал грешна информация. А що се отнася до вилата — продължих по-весело, — радвам се да узная какво е станало. Много е неприятно да имаш белег и да не знаеш от какво е?

Алесандро ме изгледа учудено.

— Все още имаш белег?

— Разбира се! — вдигнах полата си, за да му покажа белия белег на бедрото си. — Зловещ е, нали? Но сега вече знам кого да обвинявам.

Очаквах да се изпълни с угризения, но открих, че се е вторачил в бедрото ми с шокирано изражение — толкова неприсъщо за него, че избухнах в смях.

Той се прокашля и се пресегна към бутилката.

— Кажи ми, когато си готова за следващата история.

Докато вечеряхме, извикаха Алесандро на телефона. Търсеха го от полицията. Когато се върна при мен, веднага разбрах, че носи добра новина.

— Е — каза той и седна на стола си, — изглежда няма да ти се налага да си сменяш хотела. Открили Бруно у сестра му. Багажникът му бил пълен с откраднатите от музея на братовчед ти вещи. А след като сестра му разбрала, че се е върнал към стария занаят, го набила толкова лошо, че той помолил ченгетата да го арестуват веднага.

Алесандро се засмя и поклати глава, но когато забеляза повдигнатите ми вежди, бързо се стегна.

— За съжаление, не са намерили знамето. Сигурно го е скрил някъде другаде. Не се тревожи, ще го открият. Няма начин Бруно да продаде този вехт парцал някъде.

Шокираното ми изражение го накара да добави:

— Израснах на юг.

— Частен колекционер — казах рязко — би платил много пари за вехтия парцал. Тези неща имат емоционална стойност за хората тук. Сигурна съм, че си наясно с това. А и кой знае, може семейството на Ромео — фамилия Марескоти — да стои зад цялата работа. Спомни си думите на братовчед ми. Според него, потомците на Ромео вярват, че кинжалът и знамето им принадлежат.

— Ако е така — отвърна Алесандро и се облегна назад, докато келнерът разчистваше масата ни, — ще го узнаем още утре, когато момчетата си поговорят с Бруно. Той не е от мълчаливите.

— Ами ти? Вярваш ли, че Марескоти са го наели да открадне знамето?

Алесандро изглеждаше леко притеснен от темата.

— Ако те наистина стоят зад това — отговори най-после той, — нямаше да използват Бруно. Имат си свои хора. И нямаше да оставят кинжала на масата в залата за конференции.

— Май ги познаваш добре, а?

Той сви рамене.

— Сиена е малък град.

— Мислех, че си израснал на юг.

— Така е — отвърна Алесандро, леко раздразнен от ината ми. — Но прекарвах летата тук с баба и дядо. Аз и братовчедите ми играехме в лозята на Марескоти всеки ден. Винаги се страхувахме, че ще ни открият. Това беше част от забавлението. Всички се страхуваха от дъртия Марескоти. С изключение на Ромео, разбира се.

Едва не съборих чашата си.

— Имаш предвид Ромео? Онзи, за когото говореше Пепо? Онзи, който може да е откраднал знамето?

Забелязах мрачното изражение на Алесандро и продължих по-кротко.

— Разбирам. Значи сте приятели от детинство.

Той се намръщи.

— Не точно приятели. По-скоро… съперници.

Алесандро видя, че умирах от желание да му задам още няколко въпроса и ми подаде менюто.

— Заповядай. Време е да помислим за нещо сладко.

По време на десерта, бадемови сладки в шоколадов сос, се опитах да се върна на темата за Ромео, но Алесандро нямаше желание да навлиза в подробности. Вместо това, започна да ме разпитва за собственото ми детство и какво ме бе накарало да стана войнстваща пацифистка.

— Хайде де — ухили се той, — не може сестра ти да е виновна за всичко.

— Никога не съм твърдяла, че е. Просто имаме много различни схващания.

Той се засмя.

— Вече знам твоите. Рисуване със спрей по ракетни установки… завързване с вериги към бойни кораби… позволи ми да отгатна. Сестра ти е в армията?

— Сестра ми — отговорих, като лапнах поредната бисквита, — спи с армията. И с всеки друг. Мисли, че животът е само забавление.

Алесандро поклати глава.

— Какъв срам! Да се наслаждаваш на живота.

Изгледах го с присвити очи.

— Знаех си, че няма да разбереш! Когато ние…

— Разбирам — прекъсна ме той. — Тя се забавлява, така че ти не можеш да го правиш. Тя се наслаждава на живота, значи ти не можеш да му се наслаждаваш. Лоша работа е, че са измислили такъв закон.

— Слушай — казах упорито, — за Джанис Джейкъбс най-важният човек на света е Джанис Джейкъбс. Готова е да прекара всекиго, за да си осигури нещо. Тя е от хората, които… — Замълчах, осъзнала, че и аз не исках да навлизам в неприятни спомени тази вечер.

— Ами Джули Джейкъбс? — попита Алесандро, като напълни чашата ми догоре. — Кой е най-важният човек за нея?

Вторачих се в усмивката му, за да се уверя, че не ми се подиграваше.

— Чакай да отгатна — облегна се назад той. — Джули Джейкъбс иска да спаси света и да направи всички щастливи…

— Но в този си стремеж прави всички нещастни — завърших вместо него. — Включително себе си. Знам какво си мислиш. Смяташ, че целта не оправдава средствата и рязането на главите на малки русалки не може да предотврати войните. Знам го. — Въздъхнах. — Знам го много добре. Но ми бяха нужни няколко години, за да го разбера.

Изгледах го раздразнена от веселието му. Не се усмихваше, но очите му проблясваха.

— Какво е толкова смешно?

— Ти — отговори Алесандро. — Наистина си Толомей. Спомняш ли си? Аз ще бъда безжалостен! Като свърша с мъжете, ще се заема с момите…

Когато видя, че познах цитата, усмивката му се разшири.

— До една ще ги изпребия…

— Изненадваш ме — казах и кръстосах крака. — Не предполагах, че знаеш „Ромео и Жулиета“ наизуст.

Той ми намигна.

— Само откъсите за битки.

— Странно, но аз знам цялата пиеса. — Признах. — Винаги съм я знаела. Дори още преди да знам какво всъщност е. Беше като глас в главата ми. — Засмях се. — Не знам защо ти разказвам всичко това.

— Защото — отвърна той сериозно, — едва сега откриваш коя си. И всичко започва да си идва на мястото. Всичко, което си направила или си избрала да не правиш… сега го разбираш. Това е, което хората наричат съдба.

Облегнах глава на ръката си.

— Откъде знаеш всичко това?

Той се усмихна.

— Знам съдбата си от години. А ако я забравя, Ева Мария бързо ще ми напомни. Но никога не съм одобрявал идеята, че бъдещето ти е предопределено. Цял живот се опитвам да избягам от съдбата си.

— И успя ли?

Той се замисли.

— За известно време. Но провидението винаги те настига. Независимо колко далеч си отишъл.

— А ти надалеч ли отиде?

Усмивката му се стопи.

— Много далеч. Чак до ада.

— Винаги съм се чудила какъв е адът. — Усмихнах се леко с надеждата да чуя повече.

Но Алесандро не навлезе в подробности. Очевидно темата не му беше приятна. Умирах си да узная още нещо за миналото, но не исках да провалям вечерята, затова просто попитах:

— Там по-горещо ли е от тук?

Той си пое дъх.

— Ужасно горещо. И пълно с дяволи. А официалният език е английски.

Засмях се.

— Звучи като Вашингтон. Може би трябва да остана тук.

Той кимна.

— Може би трябва да го направиш.

След вечеря, Алесандро настоя да ме изпрати до хотела! Вече бе спечелил спора за сметката в ресторанта, затова сега дори не се възпротивих.

— Знаеш ли — каза той, докато вървяхме в тъмнината, — навремето бях същият като теб. Мислех, че трябва да се бориш за мир и да се жертваш в стремежа си към идеален свят. Сега обаче знам как е по-добре — погледна ме той. — Остави света на мира.

— Да не се опитвам да го направя по-добър?

— Не принуждавай хората да станат идеални. Ще си умреш опитвайки се.

Усмихнах се.

— Въпреки факта, че братовчед ми е в болницата, където го шамаросват разни лекарки, си прекарвам чудесно. Жалко, че не можем да бъдем приятели.

Алесандро се изненада.

— Не можем ли?

— Очевидно не — отговорих. — Какво ще кажат другите ти приятели? Ти си Салимбени, а аз — Толомей. Предопределено ни е да сме врагове.

Той се засмя широко.

— Или любовници.

Засмях се и аз.

— О, не! Ти си Салимбени, а Салимбени е бил шекспировият Парис — богаташът, който искал да се ожени за Жулиета, а тя вече била тайно омъжена за Ромео.

— А, да, сега си спомням — усмихна се Алесандро. — Богатият, красив Парис. Това съм аз?

— Така изглежда. — Въздъхнах театрално. — Да не забравяме, че предшественицата ми, Жулиета Толомей, била влюбена в Ромео Марескоти, но принудена да се сгоди за злия Салимбени, твоя предшественик!

— И аз ли съм злодей? — доволно попита Алесандро. — Богат, красив и зъл. Тази роля започва да ми харесва.

Той се замисли за момент, после добави:

— Честно казано, винаги съм смятал Парис за по-готин тип от Ромео. Според мен, Жулиета е била глупачка.

Заковах се насред улицата.

— Моля?

Алесандро спря до мен.

— Помисли само. Ако Жулиета се беше запознала първо с Парис, щеше да се влюби в него. И щяха да си живеят щастливо до края на живота. Била е готова да се влюби.

— Не е вярно! — възразих енергично. — Ромео бил сладък…

— Сладък? — завъртя очи Алесандро. — Кой мъж е сладък?

— И отличен танцьор.

— Ромео имал оловни крака! Той самият го е казал!

— Но най-важното — заключих — е, че е имал хубави ръце.

Алесандро ме изгледа шокирано.

— Разбирам — кимна той. — Имал хубави ръце. Значи това е материалът, от който са направени великите любовници?

— Според Шекспир е — потвърдих, като погледнах ръцете му, но той ги скри в джобовете си.

— Наистина ли искаш да живееш в съответствие с Шекспир? — попита Алесандро.

Сведох очи към кинжала. Идиотска работа бе да го разнасям по този начин, но беше прекалено голям и не се побираше в чантата ми, а не исках отново да моля Алесандро да го носи.

— Не е задължително.

Той също погледна кинжала и разбрах, че мислим по един и същи начин. Ако Шекспир беше прав, това бе оръжието, с което Жулиета се бе самоубила.

— Защо тогава не напишеш историята отново? — предложи Алесандро.

Вторачих се в него изненадано.

— Имаш предвид „Ромео и Жулиета“?

Той се усмихна накриво.

— И стани моя приятелка.

Разгледах внимателно профила му в тъмнината. Бяхме прекарали цяла вечер в приказки, но все още не знаех почти нищо за него.

— При едно условие — отговорих. — Ако ми разкажеш повече за Ромео.

Съжалих за думите си веднага след като ги изрекох, тъй като забелязах затормозеното му изражение.

— Ромео, Ромео — изсумтя той. — Винаги Ромео. Затова ли дойде в Сиена? Да намериш сладкия тип с хубавите ръце? Мъжа, когото Жулиета е предопределена да обича? Е, страхувам се, че ще се разочароваш. Той няма нищо общо с онзи Ромео от фантазиите ти. Повярвай ми, истинско копеле е. Ако бях на твое място… — усмихна се той, — този път щях да споделя балкона си с Парис.

— Не възнамерявам да споделям балкона си с никой от двама ви — отвърнах заядливо. — Искам само да си върна знамето, а доколкото разбирам, Ромео е единственият, който има мотив за кражбата. Ако не мислиш, че той е виновен, кажи ми и ще сменя темата.

— Добре — кимна Алесандро. — Не мисля, че той го е откраднал. Вярвам, че Бруно Карера е работил за някой друг. Но това не означава, че Ромео е чист. Чу братовчед си: Ромео има кръв по ръцете си. Хората смятат, че е прокълнат. И аз също. А и всички искат да повярват, че е мъртъв.

— Какво те кара да мислиш, че не е?

Той сви рамене.

— Чувствам го.

— Имаш нюх за долни типове?

Алесандро почти се усмихна.

— Имам нюх за съперници.

Директор Росини се прекръсти, когато ме видя да влизам в хотела.

— Госпожице Толомей! Слава на бога! В безопасност си! И…

Едва сега той забеляза Алесандро зад гърба ми.

— Добър вечер, капитане! Проблем ли има?

— Не, няма проблеми — отговори Алесандро, както бе постъпил и преди.

— Братовчед ти звъня безброй пъти от болницата — продължи директор Росини забързано. — Каза, че си в лоша компания. Къде беше?

Намръщих се леко.

— Както виждаш в най-добри ръце съм.

— Вторите по доброта — поправи ме Алесандро ухилено. — Поне засега.

— Освен това ме помоли да ти кажа — продължи Росини, — да прибереш кинжала на безопасно място.

Погледнах оръжието в ръката си.

— Дай ми го — предложи ми Алесандро. — Ще се погрижа за него.

— Да — съгласи се директор Росини, — дай го на капитан Сантини. Не искам повече обири тук.

Подадох кинжала на Алесандро и видях как изчезва за пореден път във вътрешния му джоб.

— Ще се върна утре в девет часа — каза ми той. — Не отваряй на никого другиго.

— Дори и балконската си врата?

— Специално балконската ти врата.

* * *

Сгуших се в леглото с документа от кутията на майка ми, наречен „Родословното дърво на Жулиета и Джианоза“. Бях го преглеждала и преди, но не го намирах за особено интересен. Сега, след като Ева Мария ми обясни, че Жулиета Толомей е предшественицата ми, внезапно разбрах защо майка ми се е интересувала от родословното ни дърво.

В стаята ми все още цареше пълна бъркотия, но никак не ми се занимаваше с багажа. Поне разбитите стъкла бяха изчезнали и бе монтиран нов прозорец. Ако някой искаше да проникне в стаята ми тази вечер, щеше да му се наложи първо да ме събуди.

Развих дългия документ на леглото и прекарах доста време в опити да се ориентирам сред гората от имена. Не беше типичното родословно дърво, тъй като проследяваше корените ни само по женска линия и се занимаваше само с директната връзка между Жулиета Толомей от 1340 година и мен.

Най-после открих себе си и Джанис в края на документа, точно под имената на родителите ни:

„Джеймс Джейкъбс оо Роза Томази Мария Томази оо Грегъри Лойд

Даяна Лойд оо Патрицио Толомей

Жулиета Толомей Джианоза Толомей“

Засмях се доволно, когато прочетох, че истинското име на Джанис бе Джианоза — тя винаги бе мразила Джанис и упорито бе твърдяла, че това не е истинското й име, после се върнах в началото на документа и открих там същите имена:

„Жулиета Толомей Джианоза Толомей оо Мариото де Гампокорта

Франческо Сарацини оо Бела де Гампокорта

Федерико да Силва оо Жулиета Сарацини Джианоза Сарацини“

И така нататък. Списъкът беше толкова дълъг, че можех да го използвам за въжена стълба от балкона си. Впечатляващо бе, че стотици хора през вековете толкова грижливо бяха водили родословното дърво, започващо още от 1340 година с Жулиета и сестра й Джианоза.

От време на време двете имена — Жулиета и Джианоза — се появяваха заедно на родословното дърво, но всеки път с различно фамилно име. Никога обаче не носеха името Толомей. Интересното бе, че Ева Мария грешеше като твърдеше, че Жулиета Толомей е прапрапрабаба ми.

Според документа, всички ние — мама, Джанис и аз — произхождахме от сестрата на Жулиета, Джианоза и съпруга й Мариото де Гампокорта. Никъде в документа не се споменаваше Жулиета да се е омъжвала за някого, нито да е имала деца.

Изпълнена с мрачни предчувствия, най-после оставих документа настрани и се залових с другите текстове. След като вече знаех, че Джианоза Толомей е истинската ми прапрапрабаба, започнах да оценявам писмата на Жулиета до нея и коментарите на Джианоза за провинциалния живот далеч от Сиена.

„Имаш късмет, скъпа моя, че къщата ти е толкова голяма, а съпругът ти се движи трудно… копнея да съм на твое място, да се измъквам навън и да лежа по няколко часа на спокойствие на тревата.“

Най-после се унесох и спах дълбоко няколко часа, докато силен шум не ме събуди още по тъмно.

Тъй като все още бях замаяна от съня, минаха няколко секунди, докато осъзная, че чувах шум от форсиране на мотор точно под балкона ми.

Известно време лежах лениво, раздразнена от просташките дивотии на сиенските младежи, но постепенно разбрах, че под прозореца ми не вилнееше весела банда, а самотен рокер, който се опитваше да привлече нечие внимание. И, за съжаление, този някой вероятно бях аз.

Надникнах предпазливо през процепите в щорите. Не виждах много от улицата, но докато стоях и въртях глава във всички посоки, започнах да чувам шум навсякъде около мен в сградата. Очевидно останалите гости на хотела също ставаха от леглата си и отваряха прозорците си, за да видят какво, по дяволите, ставаше.

Окуражена от колективното възмущение, отворих френския прозорец и най-после го видях. Наистина беше моят преследвач, който чертаеше осморки с мотора си под уличната лампа. Не се съмнявах, че бе същият тип, който ме бе проследил вече два пъти. Веднъж, за да ме спаси от Бруно Карера, а другият път — да ме огледа през витрината на кафенето до фонтана с орела. Все още беше облечен в черно и с шлем на главата, а аз никога не бях виждала мотор като неговия.

В един момент, той обърна глава и ме забеляза. Форсирането позатихна и постепенно бе заглушено от гневни викове от другите прозорци и балкони на хотел „Чизарели“. Но рокерът не се трогна. Бръкна в джоба си, извади кръгъл предмет и го метна на балкона ми.

Предметът се приземи в краката ми и подскочи няколко пъти. Без повече опити за комуникация, непознатият ми приятел форсира дукатито отново и полетя напред. След секунда изчезна зад ъгъла. Ако не бяха останалите гости на хотела — някои ядосани, други — засмени, нощта отново щеше да потъне в тишина.

Останах на място за момент, вторачена в странния предмет, после се наведох да го вдигна. Пренебрегнах разочарованието на публиката, внесох го в стаята си и затворих вратата на балкона. Запалих лампата и открих, че беше топка за тенис, увита в дебела хартия, стегната с гумен ластик. Хартията бе плътно изписана. Силна, уверена ръка ми говореше с тъмночервено мастило. Ето какво казваше:

„Жулиета, прости ми за предпазливостта. Имам основателна причина. Скоро ще разбереш. Трябва да говоря с теб и да ти обясня всичко. Утре сутринта в девет часа ще те чакам на върха на кула «Манджиа». Не казвай на никого.“

Ромео

V.I.

„Ще вляза в таз обител на смъртта

не само за да зърна във лицето покойната,

но още за да смъкна от мъртвия й пръст

един особен безценен пръстен,

който ми е нужен за спомен скъп!“

Сиена, 1340 година

В нощта на фаталното „Палио“, трупът на младия Тебалдо Толомей бе положен в църква „Сан Кристофоро“ срещу „Палацо Толомей“. В израз на приятелство, господин Салимбени се отби там, за да покрие мъртвия герой със знамето и да обещае на скърбящия баща, че убиецът скоро ще бъде намерен. После той се извини и остави семейство Толомей на мъката им, като поспря за миг, за да се поклони на господ и да се възхити на съблазнителната фигура на Жулиета, коленичила в молитва пред ковчега на братовчед си.

Всички жени от семейството се събраха в църквата! Плачеха и се молеха заедно с майката на Тебалдо. Мъжете сновяха между църквата и дома и горяха от нетърпение да накажат Ромео Марескоти. От време на време, Жулиета чуваше части от приглушените им разговори и сърцето й се свиваше от ужас, а очите й се изпълваха със сълзи, когато си представеше мъжа, когото обичаше, заловен от враговете си и наказан за престъпление, което със сигурност не бе извършил.

— Предполагам, че наистина съжаляваш — каза леля й, като вдигна очи към нея и я видя да плаче над знамето, с което бяха покрили Тебалдо. — И трябва да съжаляваш! Ако не беше ти, проклетото копеле Ромео никога нямаше да посмее…

Преди да довърши изречението, Мона Антония избухна отново в сълзи, а Жулиета дискретно се отдръпна, за да не е в центъра на вниманието и седна на една пейка в по-тъмен ъгъл на църквата.

Докато седеше там самотна и нещастна, тя се изкуши да помисли, че би могла да се опита да избяга от „Сан Кристофоро“. Нямаше пари и човек, който да я защитава. Ако господ проявеше милостта си, можеше да намери ателието на маестро Амброджио. Но градските улици бяха пълни с войници, които издирваха Ромео, а пред входа на църквата бяха разположени стражи. Само призрак или ангел можеха да се измъкнат незабелязано.

По някое време след полунощ, тя вдигна очи и видя монах Лоренцо да поднася съболезнования на семейството. Гледката я изненада. Беше чула Толомей и хората му да говорят за францискански монах, който помогнал на Ромео да избяга веднага след надбягването, и бе приела, че този човек е бил монах Лоренцо. Сега, когато го видя да обикаля спокойно из църквата, утешавайки плачещите жени, гърдите й натежаха от разочарование. Който и да бе помогнал на Ромео, очевидно тя не го познаваше и надали щеше да се запознае с него.

След миг, монах Лоренцо я видя сама в ъгъла, коленичи до нея и промърмори:

— Прости ми, че се натрапвам в мъката ти.

Жулиета отговори тихо, за да не я чуе някой друг:

— Ти си най-старият приятел на мъката ми.

— Ще се утешиш ли, ако знаеш, че мъжът, когото обичаш, е на път към чужди земи, където враговете му никога няма да го открият?

Жулиета притисна ръка към устата си, за да потисне чувствата си.

— Ако наистина е в безопасност, тогава аз съм най-щастливото създание на земята. Но също и най-нещастното — добави тя с разтреперан глас. — О, Лоренцо, как ще живеем така — разделени? Само да можех да замина с него! Да бях сокол на ръката му, а не измъчена птичка в тази ужасна клетка!

Осъзнала, че говори прекалено високо и откровено, Жулиета се огледа нервно, за да провери дали някой не я бе чул. За щастие Мона Антония бе прекалено погълната от собствената си мъка, за да забележи нещо, а останалите й лели се бяха струпали около ковчега и оправяха букетите с цветя.

Монах Лоренцо я изгледа напрегнато през сключените си пръсти.

— Ако можеш да го последваш, би ли го направила?

— Разбира се! — бързо отговори Жулиета. — Бих го последвала из целия свят! Бих го последвала и в смъртта.

— Тогава се стегни — прошепна монахът, като сложи ръка на рамото й, — защото той е тук и няма да напусне Сиена без теб. Той е на пейката точно зад нас.

Жулиета обърна глава и видя монах, облечен в расо с качулка, коленичил зад нея. Лицето му бе напълно скрито от качулката. Ако не се лъжеше, това бе същата качулка, която монах Лоренцо я бе накарал да сложи, когато отидоха заедно в дома на Марескоти.

Едва успявайки да сдържи вълнението си, Жулиета огледа нервно лелите и братовчедите си. Ако някой откриеше, че Ромео бе тук, със сигурност нито той, нито монах Лоренцо, нито тя щяха да доживеят до изгрев-слънце. Беше прекалено дръзко за предполагаемия убиец да оскверни бдението над бедния Тебалдо, за да ухажва братовчедка му. Никой от семейство Толомей не би простил обидата.

— Да не си полудял? — прошепна тя, вторачена в коленичилата фигура. — Ако те открият, веднага ще те убият!

— Гласът ти е по-остър от мечовете им — оплака се Ромео. — Моля те, бъди мила. Това може да са последните думи, които някога ще ми кажеш…

Жулиета видя искреността в очите му, които проблясваха под качулката.

— Ако наистина мислиш това, което каза преди малко, вземи… — Той издърпа пръстена от пръста си и й го подаде. — Ето, давам ти този пръстен…

Жулиета ахна, но взе пръстена. Беше златен, гравиран с орела на Марескоти. Думите на Ромео „давам ти този пръстен“ превърнаха пръстена в брачната й халка.

— Господ да ви благослови и двамата завинаги! — прошепна монах Лоренцо, макар да знаеше, че „завинаги“ можеше да приключи още тази нощ. — Нека светците бъдат свидетели на щастливия ви съюз. Сега слушайте внимателно. Утре ще погребат Тебалдо в гробницата на Толомей, извън стените на града…

— Чакай! — възкликна Жулиета. — Няма ли да дойда с вас сега?

— Шшт! Невъзможно е — прекъсна я Лоренцо. — Стражите пред вратата ще те спрат. А тази вечер е прекалено опасно в града…

Звукът от шъткане, ги накара да потръпнат от ужас. Жулиета погледна нервно към лелите си и видя да й правят гримаси да мълчи и да не разстройва Мона Антония повече. Тя послушно сведе глава и сдържа езика си докато престанаха да я гледат. Тогава се обърна отново назад и погледна Ромео умолително.

— Не искам да се жениш за мен и да ме изоставяш! — замоли се тя. — Тази вечер е брачната ни нощ!

— Утре — прошепна той, като едва се сдържа да не я погали. — Утре ще си припомним всичко това и ще се посмеем.

— Утре — изхлипа Жулиета, — може никога да не настъпи!

— Каквото и да стане, ще бъдем заедно — увери я Ромео. — Като съпруг и съпруга. Кълна ти се. В този свят или в отвъдния.

Гробницата на семейство Толомей бе част от огромно гробище извън града. От древни времена, жителите на Сиена бяха погребвали мъртъвците си отвъд градските стени и всяко благородно семейство бе запазило или присвоило древна гробница със значително количество починали предци. Гробницата на Толомей се издигаше сред тях като мраморен замък. По-голямата част от постройката бе под земята, но над нея имаше грандиозен вход, напомнящ на гробовете на великите римски държавници, с които господин Толомей обичаше да се сравнява.

Десетки роднини и приятели дойдоха на гробището в този тъжен ден, за да утешат Толомей и жена му, полагащи първородното си дете в гранитния саркофаг, който Толомей преди бе предназначил за себе си. Беше мъчително да видиш как предават на земята толкова млад и здрав мъж. Нямаше думи, които да успокоят разплакалата майка, нито девойката, обречена на Тебалдо откак бе родена преди дванайсет години. Къде сега щеше да си намери подходящ съпруг, след като вече бе свикнала да мисли за себе си като за господарката на палат „Толомей“?

Но Жулиета бе прекалено разтревожена за собственото си бъдеще, за да изпитва съчувствие към тъгуващото си семейство. Беше и изтощена от липсата на почивка. Бдението продължи цяла нощ, а сега, късно следобед на следващия ден, когато надеждите за възкресение не се сбъднаха, Мона Антония изглеждаше готова да се присъедини към сина си в гроба. Бледа и измъчена, тя се опираше на ръцете на братята си и само веднъж се обърна към Жулиета с изкривено от омраза лице.

— Ето я и нея, змията в пазвата ми! — извика тя високо, за да я чуят всички. — Ако не бяха срамните ти покани, Ромео Марескоти никога нямаше да посмее да вдигне ръка срещу този дом! Погледнете коварното й лице? Погледнете тези фалшиви сълзи! Обзалагам се, че не са за моя беден Тебалдо, а за убиеца му Ромео!

Тя се изплю на земята, за да прогони отвратителния вкус, останал в устата й от споменаването на името на убиеца.

— Време е да действате, братя! Не стойте повече като уплашени овце! Зловещо престъпление бе извършено срещу семейство Толомей, а убиецът се мотае из града и си мисли, че стои над закона… — продължи тя, като извади лъскав нож от шала си и го размаха във въздуха. — Ако сте мъже, преровете града и го намерете, където и да се крие, и позволете на скърбящата майка да забие острието в черното му сърце!

След избухването си, Мона Антония се отпусна отново в ръцете на братята си и остана там докато полагаха сина й в гробницата.

По време на погребението, Жулиета оглеждаше внимателно всяка ниша в древната гробница и се опитваше да открие удобно скривалище. Планът на монах Лоренцо беше тя да остане скрита в гробницата след церемонията, да изчака там сама падането на нощта, когато щеше да е безопасно за Ромео да дойде и да я вземе. Монахът й бе обяснил, че това бе единственото място, където стражите на Толомей нямаше да бъдат нащрек, а тъй като гробището се намираше отвъд градските стени, придвижването на Ромео нямаше да е ограничено от постоянния страх от залавяне.

След като се измъкнеха от гробницата, Жулиета щеше да придружи Ромео в изгнанието му и, веднага щом пристигнеха в чужда земя, щяха да напишат тайно писмо на монах Лоренцо, за да му разкажат за себе си и да го окуражат да се присъедини към тях при първия удобен случай.

Това бе планът, за който се споразумяха снощи в църквата и Жулиета въобще не се сети да обмисли подробностите му преди да настъпи моментът, когато трябваше да се задейства. Разтреперана от страх, тя огледа запечатаните саркофази и се зачуди как щеше да успее да се скрие между тях без да я видят и чуят.

Чак в края на церемонията, когато свещеникът подкани всички да се помолят заедно, Жулиета видя шанса да се отдръпне назад от опечалените си братовчеди и да се скрие зад най-близкия саркофаг. Свещеникът завърши церемонията с „амин“. Без да се колебае, тя бързо се възползва от възможността да потъне по-дълбоко в сенките. Пълзеше на ръце и колене, разтреперана от допира до студената влажна земя.

Докато седеше облегната на твърдия камък на саркофага и се опитваше да не диша, членовете на погребалната процесия напуснаха гробницата един по един, поставиха свещите си на малкия олтар под краката на Христос и поеха по дългия път към дома си. Само няколко човека бяха спали след надбягването предишния ден и, както монах Лоренцо бе предположил, никой не си направи труда да се увери, че броят на хора, които излизаха от гробницата отговаряше на влезлите в нея. Все пак, кой жив би решил да остане на това зловещо място, затворен зад тежката врата, която не можеше да се отвори отвътре?

След като всички излязоха, вратата се затвори шумно. Въпреки малките пламъчета на свещите на олтара, Жулиета бе обгърната от пълна тъмнина.

Седнала на пода на гробницата, Жулиета бавно започна да осъзнава, че смъртта бе най-вече въпрос на чакане. Тук лежаха благородните й предшественици и търпеливо очакваха божественото потрепване по капака на саркофага, което щеше да издигне душите им към живот, който дори не си бяха представяли докато бяха живи.

Някои щяха да излязат облечени в рицарски брони, вероятно с някой липсващ крайник или око, а други — в нощниците си, бледи и покрити с циреи. Трети щяха да са плачещи бебета или майките им, потънали в кръв…

Макар Жулиета да не се съмняваше, че всички заслужаващи щяха да дочакат небесното потропване, видът на древните саркофази и мисълта за труповете в тях я изпълваха с ужас. Срам за мен, помисли си тя. Срамно е, че се страхувам да чакам Ромео сред каменните ковчези. Какво са няколко часа пред вечността?

Когато вратата на гробницата най-после се отвори, повечето свещи на олтара бяха изгорели, а няколкото останали хвърляха зловещи сенки, по-страшни от тъмнината. Убедена, че Ромео бе пристигнал, Жулиета се втурна към спасителя си, жадна за нежното му докосване и глътка чист въздух.

— Ромео! — извика тя. — Слава богу!

Но пред вратата стоеше не Ромео, а господин Салимбени с факла в ръка.

— Изглежда страдаш безмерно заради смъртта на братовчед си — каза подигравателно той. — Но пък не виждам сълзи по розовите ти бузи. Възможно ли е… — Той слезе няколко стъпалата, но се намръщи отвратен от миризмата. — … сладката ми булка да се е побъркала? Страхувам се, че е така. Страхувам се, че ще трябва да те търся в гробищата, скъпа, и да те намирам как си играеш с кокали и черепи. Но… — ухили се той, — аз не се ужасявам от подобни игри. Наистина смятам, че ние с теб ще си подхождаме чудесно.

Замръзнала от ужас при вида му, Жулиета не знаеше как да отговори. Единствената й мисъл бе защо не Ромео, а страшният Салимбени бе дошъл да я изведе от гробницата. Но не смееше да му зададе въпроса.

— Ела тук! — нареди й Салимбени.

Тя не знаеше какво друго да направи, освен да се подчини. Излезе от гробницата и се озова в кръг от факли, носени от стражите на Салимбени.

Тя огледа лицата на мъжете и забеляза съжаление и равнодушие по повечето, но най-тревожното бе, че очевидно те знаеха нещо, което тя не знаеше.

— Не си ли любопитна да узнаеш — заговори Салимбени, като се наслаждаваше на объркването й — как успях да те спася от зловещата прегръдка на смъртта?

Жулиета едва успя да кимне и Салимбени продължи монолога си доволно.

— За твой късмет, имах чудесен водач. Хората ми го видяха да се мотае наоколо и вместо веднага да го убият, разумно се запитали какво съкровище би могло да накара бягащ човек да се върне в града и да рискува живота си. И, както можеш да предположиш, пътят му ни отведе право до гробницата. А тъй като знаем, че не можеш да убиеш същия човек два пъти, разбрах, че мотивът му за проникването в гробницата на братовчед ти е различен от желанието за кръв.

Забелязал пребледняването на Жулиета, Салимбени подкани хората си да покажат пленника и те грубо го метнаха на земята.

Жулиета изпищя, когато видя любимия си Ромео, окървавен и наранен. Ако Салимбени не я беше задържал, щеше да се хвърли върху избраника си, да погали изцапаната му коса и да целуне кървавите му устни.

— Дявол проклет! — изрева тя и като обезумяла започна да се бори, за да се измъкне от хватката на Салимбени. — Господ ще те накаже затова! Пусни ме при него, чудовище! Искам да умра със съпруга си! Да, нося пръстена му на ръката си и се заклевам пред всички ангели в небето, че никога няма да бъда твоя!

Едва сега Салимбени се намръщи. Стисна китката на Жулиета и огледа внимателно пръстена й. После я бутна в ръцете на един от стражите и пристъпи към Ромео, за да го срита в корема.

— Гаден крадец! — изплю се той върху него. — Не можа да се въздържиш, а? Е, знай това. Прегръдките ти убиха дамата ти! Щях да убия само теб, но сега виждам, че и тя заслужава същото!

— Моля те! — изстена Ромео, като се помъчи да вдигне глава и да види Жулиета за последен път. — Остави я да живее! Беше само обет! Не съм лягал с нея! Заклевам се в душата си!

— Колко трогателно — изсумтя Салимбени, като се обърна към Жулиета. — Какво ще кажеш, момиче? Това ли е истината?

— Върви по дяволите! — извика тя. — Ние сме съпруг и съпруга. По-добре е да ме убиеш, защото както лежах с него в брачното ни ложе, така ще лежа до него и в гроба!

Салимбени стисна силно китката й.

— Така ли е? Готова ли си да се закълнеш в душата му? Не забравяй, че ако ме излъжеш, той ще отиде право в ада още тази вечер!

Жулиета прикова очи в Ромео и отчаянието я накара да занемее.

— Ха! — триумфално извика Салимбени. — Значи тук е единственото цвете, което не си откъснал, проклето куче! — Той отново ритна Ромео и се ухили на стоновете на жертвата си и риданията на младата жена, която го молеше да спре. — Най-прекрасното цвете в полето. Да се уверим — каза той, като извади кинжала на Ромео изпод наметалото си, — че никога вече няма да береш цветя.

С бавно движение Салимбени заби кинжала в корема на собственика му и го издърпа навън, оставяйки младежа в бездиханна агония.

— Не! — изпищя Жулиета и се забори с такава сила, че стражите не успяха да я удържат.

Тя се хвърли върху Ромео, обви ръце около него, обзета от отчаяно желание да се присъедини към любимия си в смъртта му.

Но Салимбени се бе отегчил от театралните й изблици и я издърпа грубо за косата.

— Мълчи! — излая той и я удари по лицето. — Виенето няма да ти помогне повече. Стегни се и не забравяй, че си Толомей.

После той изтръгна пръстена от пръста й и го метна на земята до Ромео.

— Обетът ти ще си отиде заедно с него. Бъди доволна, че се отърваваш толкова леко!

През воала на окървавената си коса, Жулиета видя как стражите вдигнаха трупа на Ромео и го метнаха по стъпалата към гробницата на Толомей. Но не видя как затръшнаха вратата след него и я заключиха. В ужаса си бе забравила как да диша и най-после милостив ангел затвори очите й и я положи на земята в безсъзнание.

V.II.

„Порок е дарът, впрегнат в зла посока —

добре насочен, става дар порока.“

Гледана от върха на кула „Манджиа“, „Пиаца дел Кампо“ приличаше на портокалово резенче, забучено на чаша за коктейл. Или пък бях прекалено наивна. След всичко, което ми се случи от пристигането ми в Сиена, може би бе по-точно да мисля за площада във формата на полумесец като за дантелено ветрило, прикриващо лицето на непозната жена.

Но тази сутрин не бях в поетично настроение, тъй като прекарах нощта в сълзи за Ромео. Не за Ромео, моторизирания ми спасител, а за любимия на предшественицата ми, пребит и ранен от Салимбени и оставен да кърви до смърт в мрачна гробница през август 1340 година. Или пък по-правилно е да се каже, че плачех за Жулиета, неуспяла да помогне на мъжа, когото обичаше, и завършила живота си в ноктите на омразен враг. Нищо в дневника на маестро Амброджио не навеждаше на мисълта, че средновековният Салимбени е имал опрощаващи качества като щедростта на Ева Мария и зашеметяващия чар на Алесандро. А и дори да ги бе притежавал, това не променяше факта, че брутално бе убил всички, които Жулиета бе обичала, с изключение на монах Лоренцо и сестра й Джианоза.

Още не бях приключила дневника на маестрото, но намаляващият брой страници ми подсказваше, че горчивият край наближаваше. Страхувах се, че за Ромео и Жулиета нямаше да има щастлив живот. Не литературната измислица, а фактите бяха превърнали любовта им в трагедия. Ако бях хранила и най-слабата надежда, че ще изчезнат заедно в залеза и цялото убийство-самоубийство щеше да се окаже само интересна приказка, то тази надежда вече бе само точка от списъка ми с желания заедно със световния мир, белите понита и пълното премахване на дълга.

Не разбирах обаче защо не бях в по-добро настроение, докато стоях в кулата и чаках моторизирания Ромео да се появи. Ако наистина бе наследник на средновековния Ромео, тогава аз — Жулиета Толомей — би трябвало да беснея от радост при мисълта, че най-после щях да се запозная с него. Бяха изминали повече от шестстотин години откак предшествениците ни били разделени при жестоки обстоятелства, а оттогава досега трагичната им любов бе станала най-великата любовна история в света.

Защо не се вълнувах? Защо не изпитвах възбуда при мисълта, че една от историческите ми фигури, несъмнено най-важната, като се имаха предвид гените ми, бе оживяла най-после? Още откак маестро Липи ми каза, че нощем из Сиена броди съвременен Ромео Марескоти, почитател на виното и изкуството, тайничко си мечтаех да се срещна с него.

Но сега, когато посланието му, изписано с червено мастило и подписано със замах, бе пред мен, изпитвах само неприятно усещане за гадене. Точно онова, което усещаш, когато предаваш човек, чието добро мнение за теб не искаш да загубиш.

Този човек бе зашеметяващо красивия и очарователно арогантен Алесандро. Да, той беше Салимбени и никак не харесваше моя Ромео, но усмивката му бе толкова искрена и чаровна, че вече си падах по него.

Но това пък бе абсурдно. Познавахме се само от седмица и през повечето време почти се бяхме хванали за гушите. Дори Ромео и Жулиета — истинските — не можеха да се похвалят с подобна първоначална враждебност. Иронично е как историята на предшествениците ни се повтаряше и ни караше да приличаме на шекспирови герои, като в същото време променяше ъглите в любовния триъгълник.

Но пък веднага щом си признах увлечението по Алесандро, започнах да изпитвам съжаление към онзи Ромео, с когото предстоеше да се запозная. Според братовчед ми Пепо, той бе изчезнал в чужда страна, за да избяга от злобата, прогонила него и майка му от града. А каквато и да бе целта на завръщането му в Сиена, вероятно рискуваше много с предложението си да се видим днес. Само заради това му дължах благодарност.

Дори и да не беше равен на Алесандро — как въобще бе възможно да има двама такива мъже в света, да не говорим за един малък град, — поне можех да му дам шанс да ме ухажва, ако искаше да го направи, а не упорито да затварям сърцето си за него, както бе постъпила Жулиета с Парис след запознанството си с Ромео. Все пак, като се имаше предвид откачената ми идея, че ще умра млада, вероятно следващата ми стъпка трябваше да е да тръгна с откачалник с мотор. Или пък просто си правех прибързани заключения? Може би Ромео искаше само да поговори с мен. Ако бе така, определено щях да почувствам облекчение.

Най-после чух стъпки по стълбите, надигнах се, пригладих роклята си и се подготвих за легендарната среща. Мина известно време докато героят ми се изкачи до върха на витата стълба, а докато стоях и го чаках, заслушана в тежкото му дишане и влаченето на краката му, си помислих, че съм в много по-добра форма от него.

Най-после задъханият ми преследвач се появи с кожено яке в едната ръка и шлем в другата. Внезапно всичките ми разумни мисли се изпариха.

Беше Джанис.

Трудно е да се определи точният момент, когато отношенията ми с Джанис се влошиха. Детството ни бе пълно с конфликти — така е при повечето хора — но мнозинството от тях достигат до зрелост без да изгубят напълно любовта на братята или сестрите си.

С нас не беше така. Сега, на двайсет и пет години, вече дори не помнех кога бях прегръщала сестра си за последен път. Не можех да си припомня дори един час, прекаран без заяждане. Винаги когато се видехме, се превръщахме в осемгодишни хлапета и се връщахме към най-примитивните форми на разправии. „Защото аз казах така!“ и „Аз го взех първа!“ бяха изрази, които повечето хора щастливо оставят зад себе си. За мен и Джанис обаче те бяха философските основи на отношенията ни.

Леля Роза вярваше, че постепенно контактите ни ще се уравновесят, стига да има справедливо разпределение на любов и шоколади. Когато се обръщахме към нея за правосъдие, тя се изморяваше от аргументите ни още преди да ги изслуша и ни отговаряше по стандартния начин, че трябва да сме мили една с друга.

— Хайде сега — казваше тя, като протягаше ръка към кристалната купа с бонбони, която стоеше до креслото й, — бъдете добри момичета! Джули, бъди мила с Джанис и я остави да вземе на заем… каквото и да беше… куклата, книгата, колана, чантата, шапката, ботушите, за да имаме малко спокойствие, за бога.

Неизбежно се оттегляхме не сдобрени, Джанис се хилеше доволно на загубите ми и собствените си незаслужени придобивки. Причината да иска моите неща бе, че нейните бяха счупени или развалени и й бе много по-лесно да превземе моите, отколкото да спести малко пари и да отиде да си купи собствени. И така се отдалечавахме от креслото след поредното преразпределяне, което ми бе отнело моите вещи и ме бе оставило само с един бонбон, докато и ръцете и устата на Джанис бяха пълни. Въпреки вечните й дрънканици за справедливост, леля Роза постоянно предизвикваше неприятни последици. Цялата дяволска пътека на детството ми бе постлана с добрите й намерения.

Когато влязох в гимназията, вече дори не си правех труда да ходя при нея за помощ, а се втурвах в кухнята при Умберто, който вечно остреше ножове под звуците на оперна музика. Оплаквах се с постоянното „не е справедливо“, а той неизбежно ми отговаряше: „Кой ти каза, че животът е справедлив?“. След като най-после се успокоявах, той ме питаше какво искам да направи по въпроса.

Пораснах, помъдрях и разбрах, че правилният отговор на въпроса му е: „Нищо. Трябва да го направя сама“. И беше вярно. Не тичах при него, защото исках да хване Джанис и да я метне в клозета, макар че това щеше да е чудесно, а защото по своя си начин Умберто ми казваше, че съм по-добра от нея и заслужавам повече от живота. Но пък твърдеше, че зависело от мен да го получа. Единственият проблем бе, че никога не ми обясни как.

Струваше ми се, че цял живот бях тичала наоколо с подвита опашка, опитвайки се да изровя кокали, които Джанис не можеше да открадне или препикае, но независимо къде заравях съкровищата си, тя вечно ги подушваше и ги обезобразяваше.

Ако пазех новите си сатенени балетни пантофки за рецитала в края на сезона, отварях кутията и откривах, че Джанис ги бе обувала и воняха на краката й. А когато прекарах седмици в изработване на колаж с олимпийските златни медалисти за часа по рисуване, тя го обезобрази с лика на герой от рисувано филмче.

Независимо колко далеч избягвах и в колко гнилоч се валях, за да прикрия мириса на следите си, Джанис дотичваше при мен с изплезен език и си свършваше работата на пътеката ми.

Докато стоях в кулата, внезапно си припомних всички причини, поради които мразех сестра си. Стори ми се, че някой бе отворил огромен бележник с лоши спомени в главата ми и почувствах гняв, какъвто не бях изпитвала в ничия друга компания.

— Изненада! — извика тя, като направи театрален реверанс.

— Какво, по дяволите… — процедих разгневено. — Какво си мислиш, че правиш тук? Ти ли ме преследваше на онзи абсурден мотор? И писмото… — Завъртях очи. — За колко тъпа ме смяташ?

Джанис се ухили, доволна от вида на зачервените ми бузи.

— Достатъчно тъпа, за да се изкатериш догоре в шибаната кула! Ох! — Тя направи престорената съчувствена гримаса, която бе усъвършенствала още на пет годинки. — Това ли е? Наистина ли си мислеше, че съм Ромео?

— Добре — прекъснах смеха й. — Позабавлява се. Надявам се да си е струвало полета. А сега ме извини. Иска ми се да остана, но по-скоро бих си натикала главата в клозета.

Опитах се да я заобиколя, за да стигна до стълбите, но тя блокира вратата.

— О, не, няма да ходиш никъде! — изсъска тя злобно. — Не и докато не ми дадеш моя дял!

Вторачих се в нея.

— Моля?

— Не, не и този път — отвърна тя с блеснали очи.

Ако не я познавах по-добре, можех да си помисля, че се опитваше да изиграе ролята на пострадалата.

— Разорена съм и това не ми харесва.

— Обади се на някой милионер — казах презрително. — Мислех си, че наскоро наследи цяло състояние от човек, когото и двете познавахме.

— Ха-ха! — изсумтя тя. — Да, това беше направо безценно. Добрата стара леля Роза и всичките й милиони.

— Нямам представа за какво хленчиш — поклатих глава. — Последният път, когато те видях, тъкмо беше спечелила от лотарията. Ако искаш повече пари, аз съм последният човек, с когото трябва да говориш. Ако искаш да злорадстваш обаче, времето, мястото и настроението ти са отлични.

— О, стига, Джулс! — Седна тя на парапета. — Цялата история беше фалшива! И не се преструвай, че не знаеш. Помня как се измъкна. Виж се само! — Тя ме огледа от глава до пети и, ако не я познавах по-добре, щях да си помисля, че забелязвам завист в очите й. — Малката избягала принцеса.

Очевидно учуденият ми поглед я впечатли, тъй като за първи път в живота си Джанис въздъхна и започна да обяснява. Оказа се, че след като бях заминала, седмицата се оказала крайно неприятна за проклетата ми близначка. Като начало открила, че семейният ни адвокат, господин Трибиани, въобще не бил господин Трибиани. Как го разбрала ли? Ами когато се появил истинският господин Трибиани. Второ, завещанието също не било истинското. Всъщност, леля Роза нямала какво да остави и да се окажеш наследникът й означавало да наследиш дълговете й. Трето, двама полицаи пристигнали в къщата на следващия ден и подлудили Джанис задето била свалила жълтата лента. Каква жълта лента ли? Ами от онези, които слагат около цялата къща, когато открият, че в нея е извършено престъпление.

— Престъпление? — извиках шокирано и въпреки силното слънце усетих, че настръхвам. — Искаш да кажеш, че леля Роза е била убита?

Джанис сви рамене.

— Господ знае. Очевидно е преживяла някакъв шок и може той да я е убил. Не бяха сигурни.

— Джанис!

Не знаех как да реагирам, освен да й се скарам за равнодушието. Неочакваната новина, че леля Роза не си бе умряла спокойно насън, по начина, който Умберто ми описа, едва не ме задуши.

— По дяволите, как можеш да си сигурна, когато става дума за някой толкова стар? — изсумтя Джанис, като обърна глава, за да не забележа сълзите й.

Вторачих се в профила й и се зачудих кога за последен път я бях видяла да плаче. Спиралата й протече, а косата й бе смачкана от шлема и тя имаше почти човешки вид. Вероятно загубата на цяло състояние само за една нощ можеше да смекчи грубата природа на хората.

Внезапно осъзнах, че сега аз трябваше да съм силната. Стиснах с ръце главата си и се опитах да прогоня всички мисли за горката леля Роза.

— Не разбирам! — извиках, като се заразхождах напред-назад нервно. — Къде, по дяволите, беше Умберто?

— Ха! — Джанис нямаше търпение да ми съобщи новината. — Имаш предвид, Лучано?

Тя ме изгледа доволна от факта, че бе успяла да ми нанесе нов удар.

— Точно така. Горкият стар Бърти бил беглец, престъпник, гангстер, каквото си избереш. През всичките тези години се е криел в градината ни, а ченгетата и мафията го търсели. Очевидно го намерили — имам предвид старите му мафиотски приятелчета — и той… пуф! Изчезнал!

Облегнах се на стената и затворих очи, за да се успокоя. За първи в живота ми ми се зави свят. Стори ми се, че кулата се люлее застрашително.

— Името му случайно да е било Лучано Салимбени? — попитах най-после.

— Точно така! Салмонбени! — извика Джанис въодушевена, че се е оказала права. — Знаех си, че имаш пръст в тая гадост!

Леля Роза казваше, че назначила Умберто заради черешовия му пай. И макар това да бе вярно донякъде — той винаги правеше великолепни десерти — истината бе, че тя бе безпомощна без него. Той се грижеше за всичко — кухнята, градината, поддръжката на къщата. А най-възхитителното бе успехът му да ти вдъхне чувството, че работата му е нищо в сравнение с титаничните задачи, с които леля Роза се бе нагърбила. Например подреждането на цветя или търсенето на сложни думи в речника.

Истинският гений на Умберто бе способността му да накара всички ни да вярваме, че сме самостоятелни личности. Напомняше на Дядо Коледа, който обича да раздава подаръци на заспалите.

Както с повечето неща от детството ни, пристигането на Умберто в дома ни в Америка бе обвито в мълчание. Нито Джанис, нито аз помнехме време, през което той да не е бил около нас. А когато понякога лежахме будни при пълнолуние и се надлъгвахме относно спомените си от Тоскана, Умберто винаги присъстваше в картинката.

В известно отношение го обичах повече от леля Роза, тъй като винаги заемаше моята страна и ме наричаше „малката принцеса“. Никога не бе изричал думите на глас, но всички долавяхме неодобрението му към фалшивите маниери на Джанис и подкрепата му към мен.

Когато Джанис го молеше за приказка преди лягане, получаваше кратка морална проповед, завършваща с отсичането на нечия глава. А когато аз се свивах на пейката в кухнята, той ми подаваше специални бисквити от синия буркан и ми разказваше дълги истории за рицари, принцеси и заровени съкровища. След като пораснах достатъчно, за да разбирам, той ме уверяваше, че Джанис скоро щеше да бъде наказана. Където и да отидеше в живота, щеше да донесе със себе си неизбежното късче от ада, защото самата тя бе дявол и след време щеше да осъзнае, че е собственото си най-страшно наказание. Аз, от друга страна, бях принцеса и един ден щях да срещна красив принц и да открия вълшебно съкровище.

Как можех да не го обичам?

Минаваше обяд, когато най-после приключихме с новините. Джанис ми разказа всичко, което ченгетата й бяха казали за Умберто, по-точно Лучано Салимбени. Не беше много, но в отплата й разказах всичко, случило се след пристигането ми в Сиена, което определено беше много.

Отидохме да обядваме на „Пиаца дел Меркато“ в ресторант, който гледаше към красива зелена долина. Келнерът ни уведоми, че отвъд долината минава мрачната еднопосочна улица „Виа ди Порта Джустициа“, в края на която навремето екзекутирали престъпниците.

— Чудесно — каза Джанис, като облегна лакти на масата. — Нищо чудно, че дъртият Бърти нямаше желание да се върне тук.

— Все още не мога да повярвам — отвърнах и зарових мрачно храната си.

Видът на ядящата Джанис бе достатъчен да убие апетита ми, да не говорим за изненадите, които ми бе поднесла.

— Ако наистина той е убил мама и татко, защо не е убил и нас?

— Знаеш ли — отвърна Джанис, — понякога си мислех, че се готви да го направи. Сериозно. Имаше поглед на сериен убиец.

— Може да е изпитвал чувство за вина заради извършеното… — предположих.

— Или пък — прекъсна ме Джанис, — е знаел, че се нуждае от нас или поне от твоя смотан задник, за да получи кутията от господин Макарони и да намери статуята със сапфирените очи.

— Предполагам, че той може да е наел Бруно Карера да ме следи — опитах се да разсъждавам логично.

— Разбира се! — презрително завъртя очи Джанис. — И можеш да се обзаложиш, че той дърпа конците на малкото ти момченце.

Изгледах я убийствено.

— Надявам се не говориш за Алесандро?

— Хм, Алесандро — промърмори тя. — Трябва да призная, че той си заслужава чакането. Лошо, че вече е в съюз с Бърти.

— Отвратителна си — отвърнах бързо. — И грешиш.

— Наистина ли? — Тя не обичаше да греши. — Обясни ми тогава защо той проникна в хотелската ти стая.

— Какво?

— О, да… — ухили се тя и бавно натопи последния си залък в зехтин. — Онази нощ, когато те спасих от бандита Бруно, а ти се озова при художника… Алесандро се позабавлява сериозно в хотелската ти стая. Не ми ли вярваш? — попита тя, като бръкна в джоба си. — Виж това тогава.

Извади мобилния си телефон и ми показа серия мътни снимки на човек, който се катереше към балкона ми. Трудно бе да се каже дали наистина бе Алесандро, но последните няколко кадъра показваха кола, паркирана точно под стаята ми, и колата със сигурност бе неговата.

— Съжалявам — каза тя неискрено. — Знам, че това съсипва милата ти фантазия, но трябва да знаеш, че целта на малкото ти сладурче не е само буркана с мед.

Метнах й телефона обратно без да проговоря. През последните няколко часа ми се наложи да мисля прекалено много и бях достигнала края на търпението си.

— Не ме гледай така — каза Джанис обидено. — Правя ти услуга! Представи си, че се беше влюбила в този тип само за да откриеш, че през цялото време се е стремял към семейните бижута.

— Защо не ми направиш друга услуга и не ми обясниш какво въобще правиш тук? — казах, като се облегнах назад. — И защо изпълняваш тази тъпа роля на Ромео?

— Нито една благодарна дума! Историята на живота ми! — изсумтя Джанис и отново бръкна в джоба си. — Ако не бях аз, вече щеше да си мъртва. Но въобще не ти пука, нали? — Тя ми метна писмо през масата и едва не уцели купата ми. — Ето. Виж лично. Това е истинското писмо от истинската леля Роза, връчено ми от истинския господин Трибиани. Поеми си въздух дълбоко. Това е всичко, което ни е оставила.

Джанис запали цигара, както правеше веднъж месечно, а аз извадих писмото от плика. Състоеше се от осем листа, всички изписани гъсто с почерка на леля Роза. Ако датата бе точна, значи го бе оставила при господин Трибиани преди няколко години.

Ето какво гласеше писмото:

„Скъпи мои момичета,

Често ме разпитвахте за майка си, а аз никога не ви казах истината. Беше за ваше добро. Страхувах се, че след като узнаете каква е била, ще искате да станете точно като нея. Но не искам да отнасям това в гроба със себе си, затова бега ще ви разкажа всичко.

Знаете, че Даяна дойде да живее при мен, когато родителите и малкият й брат умряха. Но никога не ви казах как бяха умрели. Беше много тъжно, а тя изживя голям шок. Мисля, че никога не успя да се съвземе от него. Катастрофа в ужасното празнично движение. Даяна ми разказа, че тя била виновна, защото се карала с брат си. Станало на Бъдни вечер. Мисля, че никога не успя да си прости. Никога не отваряше подаръците си. Беше религиозно момиче, много повече от старата ви леля, особено по Коледа. Искаше ми се да можех да й помогна, но в онези дни хората не тичаха вечно по доктори.

Интересуваше се силно от генеалогия. Вярваше, че семейството ни произхожда от италианската аристокрация по женска линия. Разказа ми, че преди да умре, майка ми й споделила страхотна тайна. Стори ми се странно, че майка ми би разказала на внучката си нещо, което никога не бе споделила с мен и Мария, собствените й дъщери, и никога не повярвах и дума от историята. Но Даяна упорито твърдеше, че произлизаме от шекспировата Жулиета и тази наша кръвна линия била прокълната. Според нея, това била причината ние с Джим да нямаме деца, както и причината за смъртта на родителите и брат й. Не я окуражавах, когато говореше по този начин, а просто я оставях да се поприказва. След като тя загина, непрестанно мислех, че е трябвало да направя нещо, за да й помогна, но вече е прекалено късно.

Горкият Джим и аз се опитвахме да я накараме да завърши образованието си, но тя беше прекалено неспокойна. Преди да се усетим, потегли за Европа с раница на гърба и скоро след това ни писа, че ще се омъжва за някакъв италиански професор. Не отидох на сватбата. Джим беше тежко болен по това време, а след като почина вече не ми се пътуваше. Сега съжалявам за това. Даяна беше съвсем сама. Роди близначки, после избухна ужасният пожар, който уби мъжа й, и аз никога не се запознах с него.

Написах безброй писма, в които я карах да се прибере у дома, но тя беше упорито създание и категорично отказваше. Беше си купила собствена къща и непрестанно повтаряше, че иска да продължи проучванията на мъжа си. Каза ми по телефона, че той прекарал целия си живот в търсене на семейно съкровище, което можело да сложи край на проклятието, но не й повярвах. Обясних й, че бе глупаво да се омъжиш в собственото си семейство, но тя отговори, че се налагало, защото тя носела гените, а той — семейното име — и двете вървели заедно. Ако питате мен, всичко това бе адски странно. Вие двете бяхте кръстени в Сиена с имена Жулиета и Джианоза Толомей. Според майка ви, имената били семейна традиция.

Опитвах се по какъв ли не начин да я накарам да се прибере у дома или поне да дойде на гости, дори й бяхме купили билети. Но тя беше прекалено заета с проучванията си и непрестанно повтаряше, че била близо до откриване на съкровището и трябвало да се види с някакъв човек относно старо знаме и нож. Една сутрин ми се обадиха от полицията в Сиена. Полицаят ми съобщи, че станала ужасна катастрофа и горката ви майка загинала. Каза ми, че вие двете сте с кръстниците си, но вероятно сте били в опасност и се налагало веднага да дойда да ви прибера. Когато пристигнах да ви взема, полицаите ме попитаха дали Даяна някога е споменавала мъж на име Лучано Салимбени и това доста ме уплаши. Искаха да остана за делото, но знаете какви са италианците, а аз бях толкова уплашена, че веднага ви заведох на летището и отлетях за вкъщи, без дори да чакам оформянето на документите за осиновяване. Смених и имената ви. Нарекох Жулиета Джули, а Джианоза — Джанис. А вместо Толомей, ви дадох моето име — Джейкъбс. Не исках някакъв смахнат италианец да дойде да ви търси или да каже, че иска да ви осинови. Дори наех Умберто, за да ви пази и да внимава за онзи тип, Лучано Салимбени. За щастие, никога вече не чухме нищо за него.

Не знам много за това, което Даяна е правила през всички тези самотни години в Сиена. Но мисля, че е открила нещо ценно и го е оставила в града, за да бъде намерено от вас. Надявам се, че ако някога го откриете, ще си го поделите по равно. Освен това притежаваше собствена къща, а и вярвам, че и съпругът й е бил богат. Ако ви е оставено нещо ценно в Сиена, вероятно ще се погрижите и за скъпия Умберто, нали?

Боли ме, че трябва да ви кажа това, но всъщност далеч не съм богата, както си мислите. Живеех с пенсията на бедния Джим, но когато умра, за вас двете няма да остане нищо, освен дълг. По-разумно е да не го поемате. Вероятно трябваше да ви го кажа по-рано, но се страхувах, че никога вече няма да ви видя.

Иска ми се да знаех повече за съкровището на Даяна. Тя говореше за него понякога, но аз не слушах. Мислех си, че е поредната налудничава история. Но в банката в «Палацо Толомей» има един човек, който може би ще успее да ви помогне. Не мога да си спомня името му обаче. Беше финансов съветник на майка ви. Доколкото си спомням, беше млад човек, така че сигурно е още жив.

Ако решите да заминете за там, не забравяйте, че в Сиена има хора, които вярват в историите на майка ви. Иска ми се да бях внимавала, когато ми ги разказваше. Не споделяйте с никого истинските си имена, освен с човека в банката. Той ще ви покаже къщата. Бих искала да отидете заедно. Даяна също би го искала. Трябваше да го направим много отдавна, но се страхувах да не стане нещо лошо.

Вече знаете, че не съм ви оставила нищо. Но се надявам, че с това мое писмо ще ви помогна поне малко да се справите. Опитвах се да ви предпазя от опасните идеи на майка ви, но сега вярвам, че може и да е имало скрито съкровище. Тази сутрин се видях с господин Трибиани. Наистина не трябваше да живея толкова дълго. Няма да мога да ви оставя нищо, дори спомени. Вечно се плашех, че ще избягате като Даяна и ще се набутате в неприятности. Сега знам, че ще намерите неприятностите, където и да са.

Знам какво означава погледът в очите ви. Майка ви имаше същия. Ако успеете да повярвате, ще бъдете щастливи. Майка ви беше. Умря прекалено рано, а аз живях прекалено дълго. Но знам, че тя беше по-щастлива от мен. Иска ми се да бях живяла като нея. А сега се страхувам, че съм ви попречила. Но сте все още млади. Моля се за вас всеки ден и винаги съм го правила. Господ да благослови невинните ви сърца!“

С много любов: леля Роза

V.III.

„О, няма ли над облаците милост,

която да надникне в мойта скръб?“

Сиена, 1340 година

Заключена на върха на кула „Толомей“, Жулиета не знаеше какво става в града под нея. Беше арестувана и затворена още от деня на погребението на Тебалдо и никой нямаше право да я посещава. Доставяха й храна през процеп във вратата на празната стая, но това беше без значение, тъй като тя въобще не я докосваше.

През първите няколко часа от затворничеството си се молеше да я пуснат навън.

— Мила лельо! — умоляваше тя, притиснала мократа си от сълзи буза до вратата. — Моля те, не се отнасяй с мен по този начин! Спомни си чия дъщеря съм! Скъпи братовчеди, чувате ли ме?

Но никой не посмя да й отговори и тя закрещя на стражите и ги прокълна задето се подчиняваха на заповедите на дявол с човешки облик.

Отново никой не й отговори и постепенно изгуби духа си. Изнемощяла от мъка, лежеше на леглото и не можеше да мисли за нищо друго, освен за обезобразеното тяло на Ромео и за собственото си безсилие да предотврати зловещата му смърт. Уплашени слуги се приближаваха до вратата и й предлагаха храна и напитка, но тя отказваше всичко, дори вода, с надеждата да ускори собствената си смърт и да последва любимия си в рая.

Вярваше, че единственото й задължение на този свят бе да напише прощално писмо до сестра си Джианоза. Сълзите й непрестанно размазваха мастилото по пергамента. Накрая обаче се получи съвсем обикновено писмо и тя го скри под една разкована дъска на пода заедно с останалите. И само като си помислеше, колко много я бе интересувал светът преди с всичко прекрасно в него! Сега разбираше, че монах Лоренцо е бил прав. „Простосмъртният свят е от прах“ — казваше той. — „Всичко, върху което стъпваш, се разпада на прах под краката ти. А ако не вървиш внимателно, ще изгубиш равновесие и ще паднеш в бездната.“ Е, сега вече съм в бездната, помисли си тя. Бездна, от която не се чува и една молитва.

Знаеше, че Джианоза добре разбира състоянието й. Въпреки напредничавите си идеи, че дъщерите му трябваше да се научат да четат и пишат, баща им бе старомоден човек, когато ставаше дума за брак. За него дъщерите бяха емисари, които можеше да изпрати да градят съюзи с важни хора по чужди места. Затова когато един далечен братовчед на жена му — благородник с огромно имение на север от Рим — прояви интерес към сближаване със семейство Толомей, той уведоми Жулиета, че ще й се наложи да замине. Все пак, тя бе с четири минути по-възрастна от сестра си и задължението на по-големите бе да се омъжат първи.

След като чуха новината, сестрите прекараха няколко дни в сълзи пред перспективата да бъдат разделени една от друга. Но баща им беше непреклонен, а майка им — още повече. Все пак, младоженецът беше неин братовчед, а не непознат човек. Накрая момичетата отидоха при родителите си със скромна молба.

— Татко — каза Джианоза, тъй като единствено тя бе достатъчно дръзка да си каже мнението. — Жулиета е поласкана, че имаш подобни планове за нея, но те моли да обмислиш дали не е по-добре да изпратиш мен вместо нея. Знаеш, че сърцето й винаги е принадлежало на манастира и тя се страхува, че няма да е добра невяста за никого, освен за Христос. Аз, от друга страна, не възразявам срещу ранния брак. Всъщност бих искала да си имам собствен дом. Затова се чудехме… — Джианоза най-после погледна и майка си, като се надяваше да получи одобрението й. — … дали ще се съгласиш да изпратиш и двете ни — мен като булка, а Жулиета — кандидатка за близкия манастир. Така ще можем да се виждаме, когато поискаме, а ти няма да се тревожиш как сме.

Осъзнавайки, че Жулиета наистина е против брака, баща им най-после се съгласи да остави Джианоза да заеме нейното място. Но когато стана дума за останалата част от плана, беше непреклонен.

— Ако Жулиета не иска да се омъжи сега — каза той, като седна зад бюрото си и кръстоса ръце, — ще го направи по-късно, когато се освободи от тези… тези глупави идеи.

Той беше ядосан от провала на плана си.

— Никога не трябваше да ви уча да четете! Подозирам, че сте чели библията зад гърба ми, а тя е достатъчна да напълни главата на едно момиче с дивотии!

— Но, татко…

Едва сега майка им пристъпи напред с блеснали от гняв очи.

— Срам за вас! — изсъска тя на дъщерите си. — Срам за вас, задето поставяте баща си в такова положение! Не сме бедни, а го молите да се държи сякаш сме голтаци. И двете имате достатъчно големи зестри да изкушите принц! Много хора те искаха, Жулиета, но баща ти ги отпращаше, защото подбирахме внимателно. Очаквахме нещо по-добро. А сега искаш той да се съгласи да станеш монахиня? Сякаш нямаме пари и връзки, за да се омъжиш! Срам задето поставяте личните си егоистични желания пред достойнството на семейството си!

И така Джианоза се омъжи за човек, когото никога преди не бе виждала. Прекара сватбената си нощ с три пъти по-стар от нея младоженец, който имаше очите на майка й, но ръце на непознат. На следващата сутрин, когато се сбогуваше със семейството си преди да напусне дома си завинаги заедно със съпруга си, тя прегърна силно всички, стиснала устни, за да не прокълне родителите си.

Думите дойдоха по-късно — в безкрайните писма от новия й дом, адресирани не директно до Жулиета, а до общия им приятел монах Лоренцо, който ги доставяше тайно на сестра й. Тези писма не можеха да бъдат забравени! В отговорите си Жулиета често се позоваваше на написаното в тях, съгласявайки се със сестра си, че в света наистина има мъже, които процъфтяват от злото и живеят само за да гледат как другите страдат. Но тя винаги окуражаваше Джианоза да гледа на нещата положително. Съпругът й бе стар и болнав и щеше да умре докато тя бе още млада. И макар да не й бе позволено да излиза навън, поне гледката от замъка й бе великолепна.

В прощалното си писмо обаче Жулиета вече не можеше да говори смело и оптимистично за бъдещето.

„Беше права, а аз грешах. Когато животът те наранява повече от смъртта, не си струва да живееш.“

И така, тя реши да умре, да отказва храна и вода, докато тялото й се предаде и душата й отиде в рая при Ромео. Но на третия ден от гладния й протест, започна да я тормози нова мисъл — къде точно в рая да намери Ромео. Всъщност, тя искрено се страхуваше, че там няма да бъдат заедно.

Макар да не бе абсолютно невинна в Божите очи, все пак бе девственица, а Ромео несъмнено бе оставил след себе си на земята спомени от доста приключения. На всичкото отгоре, на тленните му останки не бяха четени молитви и извършвани погребални обреди, така че той можеше въобще да не отиде в рая. Може би бе прокълнат да се мотае по земята като призрак, ранен и окървавен, докато някой добър човек го съжали и положи трупа му в гроба.

Жулиета седна на леглото стреснато. Ако умреше сега, кой щеше да уреди подходящо погребение на Ромео? Ако Толомей откриеха трупа му, със сигурност щяха да му осигурят всичко друго, но не и блажена почивка. „Не — помисли тя, като най-после протегна трепереща ръка към водата — трябва да остана жива, за да поговоря с монах Лоренцо и да му обясня положението.“

Къде, за бога, беше монахът? В мъката си Жулиета не бе искала да говори с никого, дори със стария си приятел, и изпитваше облекчение, че той не дойде да я види. Но сега сърцето й бе устремено към план, който не можеше да изпълни сама. Ето защо Жулиета бе ядосана на монаха задето не е до нея. По-късно, след като унищожи всичката храна, която успя да намери в стаята, тя се сети, че чичо й вероятно бе забранил на монаха да я посещава.

Жулиета се заразхожда нервно из стаята, като от време на време надничаше предпазливо през дупките в стената, за да отгатне колко е часът. Най-после стигна до извода, че смъртта трябваше да почака. Не защото имаше желание да живее, а защото й оставаха две задачи, които само тя можеше да изпълни. Едната беше да открие монах Лоренцо или друг свят човек, по-склонен да се подчинява на божите закони, отколкото на чичо й, и да го накара да се увери, че Ромео е погребан по християнски. Другата й задача бе да накара Салимбени да страда така както никой друг преди него не бе страдал.

Мона Пия умря в Деня на Вси Светии, след като бе прикована към леглото в продължение на повече от половин година.

Имаше хора, които шепнеха, че горката жена бе останала жива толкова дълго само за да дразни съпруга си, господин Салимбени, чиито нови сватбени дрехи бяха готови още от август, когато се сгоди за Жулиета Толомей.

Погребението се състоя в „Рока ди Тентанано“, непревземаемата крепост на Салимбени във Вал Д’Орсия. Веднага щом хвърли шепа пръст върху ковчега, вдовецът пое енергично към Сиена. Само едно от децата му го придружаваше при завръщането му в града — деветнайсетгодишният му син Нино, вече утвърден герой в „Палио“, чиято собствена майка бе изпреварила Мона Пия в гробницата на Салимбени преди няколко години след същото заболяване — можеше да бъде определено просто като безцеремонно лошо отношение.

Традицията изискваше след подобна загуба да се спазва период на траур, но никой не се изненада, когато видя благородника толкова скоро в града. Салимбени бе прочут с това, че докато другите хора прекарваха няколко дни в мъка по изгубена съпруга или дете, той се съвземаше за няколко часа и никога не изпускаше важна сделка.

Въпреки случайните му подозрителни сделки и неуморното съперничество с Толомей, Салимбени бе човек, на когото повечето хора се възхищаваха. Да, беше амбициозен и се стремеше към политическа власт. Да, уж небрежно подкупваше градските служители, за да си уреди работите. Но в същото време притежаваше нещо, с което малко други благородници можеха да се похвалят — обаяние.

По сбирките винаги бе център на вниманието. А когато решеше да забавлява хората, всички се смееха, дори едва дочули думите му. Щедростта му се харесваше на непознатите, а клиентите му знаеха, че ако спечелиш доверието му, ще бъдеш богато възнаграден. Разбирайки града по-добре от всеки друг, той знаеше кога да даде храна на бедните и кога да се възпротиви решително на правителството. Не беше съвпадение, че обичаше да се облича като римски император в тога от фина вълна, поръбена с алено, тъй като управляваше Сиена като малка империя и всеки, който дръзваше да възрази срещу авторитета му, бе третиран като предател на града.

Познавайки уменията и чара на Салимбени, всички в Сиена се чудеха на продължаващото му увлечение по меланхоличната племенница на господин Толомей. Той стоеше и любезно й се кланяше по време на църковната служба, а тя дори не го поглеждаше. Презираше го не само заради случилото се със семейството й — трагедията й бе обществено достояние — но и защото той бе човекът, прогонил любимия й Ромео от града, след като го обвини в убийството на Тебалдо Толомей.

Хората се питаха защо човек с положението на Салимбени излагаше достойнството си на риск, за да се ожени за момиче, което никога нямаше да изпита топли чувства към него, дори да живееха заедно и хиляда години. Тя беше красива, разбира се, и повечето младежи копнееха за съблазнителните й устни и замечтаните й очи. Но бе съвсем различно за човек като Салимбени да пренебрегне репутацията си и да я поиска за жена толкова скоро след изчезването на любимия й и смъртта на собствената му съпруга.

— Всичко е въпрос на чест! — коментираха онези, които одобряваха годежа. — Ромео предизвика Салимбени заради Жулиета, а подобна битка имаше само един логичен край — победителят оживява, победеният умира, а дамата остава при победителя, независимо дали той я иска или не.

Други бяха по-откровени и признаваха, че виждат ръката на дявола в действията на Салимбени.

— Ето човек — шепнеха те на маестро Амброджио късно посред нощ в някоя таверна, — чиято власт не е била дълго време оспорвана от някого. Тази власт вече е опасна и заплашва не само нас, но и самия него. Ти го каза, маестро, добродетелите на Салимбени се превърнаха в порок и сега, когато вече е задоволен, апетитът му за слава и влияние търси нови източници, за да се задоволи.

За някои хора подобно „задоволяване“ не бе само догадка — в града имаше доста жени, които бяха готови да разкажат за все по-извратените желания на Салимбени.

Една от тях бе разказала на маестро Амброджио, че от човек, който доставял и получавал удоволствие, Салимбени започнал да мрази жените, готови да се подчинят на желанията му. Загърбил неохотните и дори съпротивляващите се, за да има причина да наложи волята си над тях и нищо не го радвало повече от срещата с наскоро пристигнала чужденка, която още не знаела за репутацията му.

Но дори чужденките постепенно научавали слуховете и Салимбени отново бил посрещан в града с фалшиви усмивки. Повечето собственици на магазини и манифактури ужасно искали да затворят вратите си пред ненаситния посетител, но поради липсата на хора, готови да въстанат срещу тиранина, търговците и производителите били беззащитни. И така гнусните игри на Салимбени продължавали, а той вечно търсел по-сериозно предизвикателство за силата си.

— И така, маестро — бе завършила дамата, винаги щастлива да поклюкарства с онези съседи, които не плюеха по улицата, когато я видеха, — страстта на този човек към младата дама въобще не е учудваща. Пред него стои младо красиво създание, което не само е племенница на врага му, но има и безброй причини, за да го мрази. Няма опасност свирепата й съпротива да се превърне в подчинение и тя да го приеме доброволно в спалнята си. Разбирате ли, маестро? Чрез сватбата си с нея, той ще си осигури постоянен извор от предпочитания си афродизиак — омразата. И този извор никога няма да пресъхне.

Сватбата на Салимбени се състоя една седмица след погребението на жена му. Пръстта под ноктите на вдовеца още бе влажна, но той не загуби много време, за да завлече следващата си съпруга до олтара.

Въпреки чара и щедростта му, тази нагла проява на егоизъм се стори отвратителна на хората в Сиена. Докато брачната процесия минаваше през града, доста хора я сравниха с военен марш от римско време. Всичко бе налице — плячката от чужди земи, окованата кралица на кон и радостният генерал, който поздравяваше тълпата от каляската си.

Видът на тиранина в целия му блясък събудиха отново враждебните подмятания и намеци, които го следваха, където и да отидеше, след злощастното „Палио“. Някои се възмущаваха от това, че бяха принудени да наблюдават човек, който извършваше убийство винаги, когато си поискаше, и все пак успяваше да се измъкне безнаказано. Очевидно подобен човек, принудил и нещастното момиче да се омъжи за него против волята си, определено бе опасен.

Докато стоеше на улицата под сивия ноемврийски дъжд и гледаше младата жена, която приличаше на ангел, маестро Амброджио копнееше някой смелчага да пристъпи напред и да я спаси от ужасната й съдба. В очите на тълпата Жулиета бе все така красива както и преди, но за художника бе очевидно, че това е каменната красота на Атина, а не веселата хубост на Афродита.

Искаше му се Ромео да можеше да се върне в Сиена в този миг и да нахлуе в града с отряд войници, за да открадне Жулиета преди да е станало прекалено късно. Но хората твърдяха, че Ромео бе в далечни земи, търсейки утеха в пиене и жени.

Още докато се хранеше, Жулиета осъзна, че това бе последната й закуска в дома на семейство Толомей. Мона Антония бе сипала нещо в питието й, за да я успокои. Леля й въобще не можеше да предположи, че тя не възнамерява да попречи на сватбата. Как би могла да помисли, че Жулиета иска да се доближи до Салимбени, за да го накара да страда?

Сякаш мъгла бе покрила всичко около нея — сватбената процесия, зяпачите из улиците, внушителната катедрала. Едва когато Салимбени повдигна воала, за да покаже венчалната й корона на епископа и на възхитените гости, тя се отърси от транса си, потресена от близостта на човека, когото ненавиждаше.

Възприе короната си като греховно изделие от злато и блестящи камъни, каквото не бе виждала никога преди. Беше съкровище, подходящо за крале, а не за мрачно селско момиче. Но всъщност короната не бе предназначена за нея, а за прослава на Салимбени.

— Харесва ли ти подаръкът ми? — попита я той, като се вгледа внимателно в лицето й. — Украсен е с два етиопски сапфира, които приличат на очите ти. Безценни са. Но пък… изглеждаха самотни, затова им осигурих компанията на два египетски изумруда, защото те ми напомниха за начина, по който Ромео те гледаше.

Той се усмихна доволно, когато видя шокираното й лице.

— Кажи ми, скъпа, не намираш ли, че съм щедър?

Жулиета се стегна и отговори лицемерно:

— Да, господине, вие сте повече от щедър.

Той се засмя весело.

— Радвам се да го чуя. Ние с теб ще се разбираме чудесно.

Епископът не одобри заядливата му забележка. Не я одобриха и свещениците, дошли в брачната спалня, за да я благословят. Когато откриха, че знамето на Ромео бе проснато на леглото, се обърнаха с упрек към Салимбени.

— Господин Салимбени! — възкликнаха. — Не можете да постелете леглото си с това знаме!

— Защо не? — попита Салимбени с чаша вино в ръка и музиканти по петите си.

— Защото принадлежи на друг човек. Беше дадено на Ромео Марескоти от самата Богородица и бе предназначено само за неговото легло. Защо предизвиквате небесата?

Жулиета обаче знаеше много добре защо Салимбени бе постлал знамето на леглото. Беше го направил по същата причина, поради която бе сложил изумрудите във венчалната й корона — за да й напомни, че Ромео бе мъртъв, а тя не можеше да го върне обратно.

Накрая Салимбени изхвърли свещениците без да получи благословията им, а след като се наслуша на пиянските дрънканици на гостите си, изхвърли и тях заедно с музикантите. Някои хора се изненадаха от внезапната проява на грубост и липса на щедрост у благодетеля си, но веднага разбраха — причината седеше в ъгъла полузаспала. Дори в това състояние на унес бе прекалено красива, за да остава сама по-дълго.

Докато Салимбени изпращаше гостите и изслушваше пожеланията им, Жулиета грабна нож от банкетната маса и го скри под дрехите си. Беше гледала оръжието цяла вечер и още преди да го вземе в ръка бе планирала как ще накълца с него гнусния си насилник. От писмата на Джианоза знаеше, че в брачната нощ Салимбени щеше да дойде при нея съблечен и с мисли за всичко друго, но не и за битка, а това щеше да е идеалният момент за нанасяне на удара.

Изпитваше голямо нетърпение и силно желание да му нанесе такива рани, че да покрие леглото с неговата кръв вместо със своята. Но най-вече копнееше да се наслади на реакцията му преди да забие острието в дяволското му сърце.

Не планираше какво точно ще се случи след това. Не бе виждала монах Лоренцо от нощта след надбягването. Никой друг не прояви съчувствие. Бе сигурна, че трупът на Ромео още лежи непогребан в гробницата на Толомей. Възможно бе леля й да се бе върнала при гроба на сина си на следващия ден, за да запали свещ и да се помоли за душата му, но Жулиета подозираше, че ако се бе натъкнала на трупа на Ромео, всички в Сиена вече щяха да са чули новината.

* * *

Когато Салимбени дойде при Жулиета в осветената от свещи брачна спалня, тя току-що бе престанала да се моли и още не бе решила къде да скрие ножа. Обърна се към натрапника и настръхна, когато видя, че бе облечен само в туника. Ако държеше оръжие в ръката си, гледката щеше да е по-привлекателна от вида на голите му ръце и крака.

— Вярвам, че обичаят е — каза тя с треперещ глас, — да оставиш малко време на жена си да се подготви…

— О, мисля, че си напълно готова! — отвърна той, като затвори вратата, приближи се до нея и я хвана за брадичката. — Независимо колко дълго ще ме накараш да чакам, никога няма да се превърна в мъжа, когото желаеш.

Отвратена от докосването и миризмата му, Жулиета отвърна измъчено:

— Но ти си мой съпруг…

— Така ли? — ухили се той. — Защо тогава не ме приветстваш по-сърдечно, скъпа? Защо очите ти са толкова студени?

— Аз… — затърси подходящите думи тя, — аз още не съм свикнала с присъствието ти.

— Разочароваш ме — изсумтя той. — Казаха ми, че имаш по-твърд дух. А сега започвам да мисля, че сигурно постепенно ще ме харесаш.

Жулиета не отговори и той прокара ръка по врата й, за да смъкне надолу деколтето на сватбената й рокля, търсейки достъп до гърдите й. Тя ахна, когато усети алчните пръсти и за момент едва не забрави коварния си план да го накара да вярва, че я бе завладял.

— Как смееш да ме докосваш, миризлив козел! — изсъска тя и се помъчи да се освободи от ръцете му. — Господ няма да ти позволи да ме докосваш!

Салимбени се засмя доволен от внезапната съпротива и зарови ръка в косата й, за да я задържи неподвижна докато я целуваше. Едва когато тя почти повърна от отвращение, той я пусна и прошепна:

— Ще ти споделя една тайна. Дъртият господ обича да гледа.

После я вдигна и я метна на леглото.

— Защо иначе би създал тяло като твоето и би ми го дал да му се наслаждавам?

Салимбени я пусна за миг, за да свали колана от туниката си и тя се опита да изпълзи настрани. За съжаление, когато той я издърпа за краката, ножът, завързан към бедрото й, се откри. Салимбени избухна в смях.

— Скрито оръжие! — възкликна той, като издърпа ножа и огледа блестящото острие. — Вече знаеш как да ми доставиш удоволствие.

— Гнусна свиня! — извика Жулиета и се опита да му изтръгне оръжието. — Ножът е мой!

— Наистина ли? — развесели се той и огледа изкривеното й лице. — Тогава иди си го вземи!

Салимбени метна ножа и го заби високо в една дървена греда, далеч от обсега на Жулиета. Тя се опита да го ритне, а той я бутна обратно на леглото и я прикова към знамето.

— Е, хайде, скъпа — подразни я той, — какви други изненади имаш за мен тази вечер?

— Проклятие! — извика тя, като се опита да освободи ръцете си. — Ще прокълна всичко, което ти е скъпо! Ти уби родителите ми и Ромео. Ще гориш в ада, а аз ще пикая на гроба ти!

Докато лежеше безпомощна, изгубила оръжието си, и гледаше триумфалното лице на мъжа, който вече трябваше да лежи в локва кръв, обезобразен, ако не и мъртъв, Жулиета си помисли, че би трябвало да изпитва диво отчаяние. И за миг наистина го изпита.

Но после нещо се случи. Отначало усети лека топлина, която се вля в тялото й от леглото под нея. Беше странно чувство, сякаш лежеше в тиган над слаб огън, а когато топлината се засили, тя избухна в смях. Внезапно разбра, че бе преживяла момент на религиозен екстаз и Богородица я бе докоснала чрез знамето, върху което лежеше.

За Салимбени, налудничавият смях на Жулиета бе много по-тревожен отколкото която и да било обида или оръжие, насочени към него. Той я зашлеви няколко пъти, но не постигна друго, освен да засили откаченото й веселие. В отчаяното си желание да я накара да замълчи, той започна да съдира коприната, покриваща гърдите й, но в раздразнението си не успя да се справи. Проклинайки шивачите на семейство Толомей за доброто качество на работата им и издръжливостта на конците им, той се насочи към полите й и зарови през сложните пластове фусти в търсене на достъп до по-незащитени места.

Жулиета дори не се съпротивляваше. Просто лежеше и се смееше на компрометираната му мъжественост. Знаеше, че той нямаше да я нарани тази вечер. Независимо колко упорито се опитваше да я сложи на мястото й, Богородица беше на нейна страна, за да попречи на натрапника и да защити святото знаме от варварско оскверняване.

Тя се засмя отново и погледна нападателя си весело.

— Не ме ли чу? — попита го тя простичко. — Прокълнат си. Не го ли усещаш?

Хората в Сиена знаеха много добре, че клюката е или чума или отмъстител, в зависимост от жертвата. Тя бе коварна, хитра и фатална. След като веднъж те набележеше, нищо не можеше да й попречи да те съсипе. Ако не успееше да те притисне в ъгъла в настоящата си форма, просто се видоизменяше леко и те нападаше отново. Без значение бе колко далеч ще избягаш и колко време ще се криеш — тя винаги те намираше.

Маестро Амброджио чу слуха първо при месаря. По-късно същия ден, го чу при пекаря. А докато се прибере у дома с покупките си, вече знаеше достатъчно, за да се убеди, че е време да действа.

Той остави кошницата с храна и влезе направо в задната стая на ателието си. Взе портрета на Жулиета Толомей и го върна на статива. Досега не беше успял да го завърши. Но вече знаеше какво трябваше да държи младата жена в скръстените си за молитва ръце — не броеница или кръст, а роза с пет листчета, „мистичната роза“. Този древен символ на Богородица изразяваше загадката на девствеността й и непорочното зачатие. Според маестро Амброджио не съществуваше по-подходящ знак за покровителството на небесата над невинността.

Трудното за художника бе да представи цветето по такъв вълнуващ начин, че да насочи емоциите и мислите на хората не към красотата на розата, а към религиозната доктрина, която символизира. Приел предизвикателството с радост, маестрото започна да смесва цветовете и положи усилия да прогони от ума си всичко, което не е свързано с работата му в момента.

Но не успя. Чутите из града слухове бяха прекалено приятни и вълнуващи, за да спре да им се наслаждава. Всички твърдяха, че в нощта на сватбата на Салимбени с Жулиета Толомей, възмездието бе връхлетяло младоженеца. Той не бе успял да извърши жестокото си деяние.

Някои го наричаха проклятие, други — природа или логика. Но каквато и да бе причината, всички бяха наясно с последицата — бракът не бе консумиран.

Маестро Амброджио чу, че доказателствата за това били многобройни. Първото изхождало от действията на Салимбени: зрял мъж се оженва за младо, красиво момиче и прекарва нощта в леглото му; след три дни излиза от къщи и намира дама на нощта, но не успява да се възползва от услугите й; тя му предлага любезно богат асортимент от любовни отвари и прахове, а той бесен отказва — вече ги бил изпробвал всичките, но не вършели работа. До какъв друг извод можеше да се стигне, освен че бе прекарал брачната нощ в пълна неспособност и дори консултацията със специалистка не го бе излекувала?

Друго доказателство идваше от още по-надежден източник — собствената къща на Салимбени. Откак хората се помнеха, в семейството бе традиция да оглеждат брачния чаршаф след всяка сватбена нощ, за да се уверят, че булката е била девствена. Ако на чаршафа нямаше кръв, момичето бе връщано на родителите му, а Салимбени добавяха още едно име към дългия списък с враговете си.

На сутринта след сватбата на Салимбени обаче не бе показан никакъв чаршаф, нито знамето на Ромео бе размахвано триумфално, както предишния ден. Единственият, който бе наясно със съдбата на знамето, бе слугата, на когото бе наредено да го достави в кутия на господин Толомей същия следобед и да се извини за това, че неоправдано бе взето от трупа на Тебалдо. А когато най-после, няколко дни след сватбата, парче окървавен чаршаф бе дадено на слугинята, която го предаде на икономката, а тя — на най-старата баба в къщата, то същата тази баба веднага го обяви за фалшификат.

Невинността на булката бе въпрос на чест и се налагаше да прибягват до страхотни измами. Из целия град различни баби се съревноваваха в разработването и откриването на най-убедителните смеси, които можеха да бъдат изсипани върху брачния чаршаф при липсата на истинското „нещо“. Само кръв не бе достатъчна. Тя трябваше да се смеси с други вещества и всяка баба си имаше собствена рецепта. Също като алхимиците от стари времена, бабите говореха със специални термини. За тях предизвикателството бе да открият идеалната комбинация от мъжкото удоволствие и женската болка, от растящата и намаляващата луна.

Подобна жена, обучена и опитна в тези действия, никога не можеше да бъде подлъгана от брачния чаршаф на Салимбени. Очевидно той не бе поглеждал повторно булката си или леглото й след първата нощ. Но все пак, никой не смееше да заговори лично опасния мъж, тъй като всички бяха наясно, че проблем има не жена му, а самият той.

* * *

Маестро Амброджио завърши портрета на Жулиета, но това не му бе достатъчно. Изпълнен с енергия, той отиде в палат „Салимбени“ седмица след сватбата, за да уведоми обитателите му, че стенописите им се нуждаят от инспекция и поддръжка. Никой не посмя да възрази на прочутия художник, нито да се консултира по въпроса с господаря си, затова през следващите дни маестрото можеше да влиза и излиза от къщата, когато си пожелае.

Тайният мотив на Амброджио, разбира се, бе да види Жулиета и, ако е възможно, да й предложи помощта си. С какво точно, не беше сигурен, но знаеше, че няма да се успокои докато Жулиета не се увери, че все още има приятели на този свят. Но независимо от дългото чакане — висеше с часове на стълбата и търсеше кусури в собствената си работа — младата жена не се появи, нито някой спомена името й. Струваше му се, че Жулиета сякаш бе престанала да съществува.

Една вечер, когато качен на върха на високата стълба проверяваше за трети път същия герб и се чудеше дали е време да премисли стратегията си, случайно дочу разговор между Салимбени и сина му Нино. Двамата мъже бяха в съседната стая и очевидно вярваха, че са сами. Започнаха да обсъждат въпрос, който изискваше пълна дискретност. Нямаха представа, че през пролуката между вратата и касата, маестрото можеше да чуе всяка дума.

— Искам да заведеш Мона Жулиета в „Рока ди Тентанано“ — каза Салимбени на сина си — и да се увериш, че е настанена… подходящо.

— Толкова скоро? — възкликна младежът. — Не мислиш ли, че хората ще започнат да говорят?

— Хората вече говорят — отбеляза Салимбени, очевидно свикнал на откровеността на сина си. — И не искам всичко да се провали. Тебалдо… Ромео… всичко това. И за теб няма да е лошо да напуснеш града за известно време. Докато хората забравят. Напоследък се случиха прекалено много неща. Тълпата започва да се вълнува. А това ме тревожи.

Нино се засмя.

— Вероятно ти трябва да отидеш вместо мен. Промяна на мястото и въздуха…

— Замълчи!

Очевидно в приятелството на Салимбени имаше определени граници.

— Ти ще отидеш и ще я отведеш със себе си. Да изчезва оттук! Прилошава ми от мисълта, че е в дома ми. А след като си там, искам да останеш…

— Да остана там? — възмутено го прекъсна Нино, който се отвращаваше от живота в провинцията. — Колко време?

— Докато тя забременее.

Настъпи дълга пауза, по време на която маестро Амброджио едва успя да се задържи с треперещи ръце на стълбата.

— О, не! — Нино се отдръпна с погнуса от баща си. — Не и аз. Всеки друг, но не и аз.

С почервеняло от гняв лице Салимбени сграбчи сина си.

— Не е нужно да ти обяснявам какво става. Честта ни е заложена на карта. С радост бих се отървал от нея, но тя е Толомей. Затова, ще я оставя на село, заета с децата си, далеч от мен и от хорските очи. А всички ще си помислят, че съм бил милостив.

— Деца? — учуди се Нино, който определено не харесваше плана. — Колко години искаш да спя с майка си?

— Тя е на шестнайсет! — отговори Салимбени. — А ти ще направиш това, което ти наредя. Преди зимата да свърши, искам всички в Сиена да знаят, че Жулиета е бременна с моето дете. За предпочитане, момче.

— Ще се помъча да ти доставя удоволствие — саркастично отвърна Нино.

Салимбени вдигна ръка предупредително.

— Но господ да ти е на помощ, ако я изпуснеш от погледа си. Никой друг не може да я докосва, освен теб. Не искам да показвам копеле.

Нино въздъхна.

— Добре. Ще вляза в ролята на Парис и ще се погрижа за жена ти, старче. О, чакай, тя всъщност не ти е жена, нали?

Шамарът не изненада Нино — беше си го изпросил.

— Точно така — каза той, като се отдръпна назад. — Удряй ме всеки път, когато казвам истината, и ме награждавай винаги, когато греша. Просто ми кажи какво искаш — да убия съперник, да убия приятел, да убия девица — и аз ще го направя. Но не ме моли да те уважавам след това.

Късно през нощта, когато се върна в ателието си, маестро Амброджио все още трепереше. Как бе възможно да съществува подобно зло в света? И защо никой не се опитваше да го спре? Докато оставяше кутията си на земята, за да отвори вратата, той се почувства стар и немощен и внезапно му се прииска никога да не бе ходил в дома на Салимбени и да не бе чувал ужасния план.

Внезапно забеляза, че вратата му беше отворена. Поколеба се на прага и се зачуди дали бе забравил да заключи. Но след като не чу лая на Данте, започна да се страхува от обир.

— Хей! — извика той, като отвори вратата и влезе вътре уплашен и объркан от горящите лампи. — Кой е тук?

Почти в същия миг, някой го издърпа вътре и затвори вратата след него. Той се обърна да види противника си и откри, че не е опасен непознат, а Ромео Марескоти. А до него стоеше монах Лоренцо, притиснал ръце към муцуната на Данте.

— Слава на бога! — възкликна маестро Амброджио, като огледа двамата младежи, които изглеждаха по-здрави и хубави от обикновено, въпреки брадите си. — Най-после се върна от чуждите земи?

— Не толкова чужди — отговори Ромео, като се приближи до масата с леко накуцване. — Бяхме в манастир недалеч оттук.

— И двамата? — обърка се маестрото.

— Лоренцо спаси живота ми — обясни Ромео, като се намръщи от болка докато протягаше крака си. — Оставиха ме да умра — Салимбени и хората му, но той ме намери и ме върна към живота. През последните няколко месеца се случи цяло чудо. Щях да умра, ако не беше той.

— Господ искаше да живееш — поправи го монахът. — И искаше аз да ти помогна.

— Господ иска много от нас, нали? — засмя се Ромео.

— В много подходящ момент се връщаш — каза художникът. — Току-що чух…

— И ние чухме — прекъсна го Ромео, — но не ми пука. Няма да я оставя при него. Лоренцо искаше да изчакам докато се съвзема напълно, но не съм сигурен, че това някога ще стане. Имаме хора и коне. Сестрата на Жулиета, Мона Джианоза иска не по-малко от нас да я измъкнем от лапите на Салимбени.

Младежът се облегна на стола, леко задъхан от говоренето.

— Ти си художник и познаваш всички къщи. Искам да ми нарисуваш карта на палат „Салимбени“…

— Прости ми — каза маестро Амброджио, като поклати глава учудено, — но какво точно си чул?

Ромео и монах Лоренцо се спогледаха.

— Разбрах — отговори монахът отбранително, — че Жулиета се омъжила за Салимбени преди няколко седмици. Не е ли вярно?

— И това ли е всичко, което сте чули? — попита маестрото.

Младежите отново се спогледаха.

— Какво има, художнико? — нетърпеливо се намръщи Ромео. — Не ми казвай, че тя е вече бременна с детето му.

— Не, за бога! — засмя се маестро Амброджио, внезапно развеселен. — Точно обратното.

Ромео го изгледа с присвити очи.

— Наясно съм, че тя го познава вече от три седмици — изрече той с мъка, сякаш от думите му прилошаваше, — но се надявам, че още не е харесала прегръдките му.

— Скъпи приятели — каза художникът, най-после открил бутилката с вино. — Подгответе се за много необичайна история.

V.IV.

„О, чувствам, че грехът ми опростен е!

Тогава пак във мене да дойде той!“

Вече се зазоряваше, когато двете с Джанис най-после заспахме в хотелската ми стая. Проснахме се върху леглото, покрито с документи, замаяни от семейните истории. Прекарахме цяла нощ в обсъждането им и накрая Джанис знаеше почти колкото мен за Толомей, Салимбени, Марескоти и шекспировите им характери. Показах й всички документи от кутията на мама, включително вехтия екземпляр на „Ромео и Жулиета“ и тетрадката със скици. Като по чудо, тя не се възпротиви, че съм взела сребърното кръстче и съм го окачила на врата си. Интересуваше се повече от родословното ни дърво и Джианоза, чиито прапраправнучки бяхме.

— Виж — каза тя, като посочи дългия документ. — Навсякъде има Жулиета и Джианоза.

— Първите били близначки — обясних й, като й показах част от последното писмо на Жулиета до сестра й. — Виждаш ли? Тя пише: „… често казваше, че си четири минути по-малка от мен, но и четири века по-стара. Сега разбирам какво си имала предвид“.

— Мамка му! — изстреля Джанис, като отново заби нос в документа. — Може би всичките са били близначки! Може би се предава по наследство.

Но с изключение на факта, че средновековните ни адашки били близначки, трудно бе да намерим други сходства между техния живот и нашия. Те са живели във време, когато жените били безмълвни жертви на мъжките грешки. Ние обаче бяхме свободни да допускаме собствени грешки и да крещим за тях с пълна сила.

Едва в дневника на маестро Амброджио имаше нещо, което бе разбираемо и в нашия свят — парите. Салимбени подарил на Жулиета венчална корона с четири гигантски камъка — два сапфира и два изумруда и вероятно това бяха същите камъни, които после се озовали върху статуята на гроба й. Но заспахме преди да стигнем дотам.

Стори ми се, че едва бях заспала, когато телефонът ме събуди.

— Госпожице Толомей — енергично каза директор Росини, — будна ли си?

— Вече съм — отговорих намръщено и си погледнах часовника, който показваше девет. — Какво има?

— Капитан Сантини е тук и иска да се видите. Какво да му кажа?

— Мамка му! — изругах и огледах бъркотията наоколо. Джанис още хъркаше шумно до мен. — Каквото и да правиш, не му казвай, че сестра ми е тук. Ще сляза долу след десет минути.

С мокра от душа коса, се втурнах бързо надолу и открих Алесандро да седи на пейка в двора и да си играе разсеяно с цветче от магнолията.

— Добро утро — поздравих. — Някакви новини за Бруно?

— Отбих се вчера — каза той, като ме изгледа замислено, — но те нямаше.

— Така ли? — изненадах се лицемерно.

В нетърпението си да се запозная с моторизирания Ромео вчера, напълно бях забравила за срещата си с Алесандро.

— Странно. Е, какво каза Бруно?

— Не много — отговори Алесандро, като метна цветчето и се надигна. — Мъртъв е.

Ахнах шокирана.

— Доста внезапно — отбелязах.

Заразхождахме се из града и Алесандро ми обясни, че Бруно Карера бил намерен мъртъв в килията си на сутринта след ареста му. Трудно било да се определи дали ставало дума за самоубийство или някой затворник бил получил пари, за да го очисти, но както Алесандро посочи, нужен бе сериозен опит, ако не е и магия, за да се обесиш на овехтелите си връзки за обувки.

— Значи според теб е бил убит?

Въпреки характера, поведението и оръжието му, изпитах съчувствие към преследвача ми.

— Предполагам, че някой не е искал той да проговори — отбелязах.

Алесандро ме погледна така, сякаш подозираше, че знаех повече отколкото си признавах.

— Така изглежда — кимна той.

„Фонтебранда“ беше стар обществен фонтан и благодарение на канализацията вече не се използваше. Стоеше в средата на сложен лабиринт от градски улици. Беше от червени тухли и към него водеха широки стъпала, обрасли с трева и плевели. Първата ми мисъл бе, че навремето е бил малък амфитеатър, чиято сцена се състояла от три открити арки, гледащи към публиката. После обаче забелязах водата вътре.

Седнах на ръба до Алесандро и се загледах в кристалната й повърхност и калейдоскопа от светлина, отразен по стените и тавана.

— Знаеш ли — казах след малко, — предшественикът ти е бил истинско лайно!

Алесандро се изненада, после се засмя тъжно.

— Знам. Очаквах да не съдиш за мен по предшествениците ми. Надявам се, не сравняваш и себе си с твоите предшественици.

Наведох се и натопих ръка във водата.

— Можеш да задържиш кинжала. Не мисля, че Ромео някога ще си го поиска.

Вдигнах очи към него. Изпитвах нужда да обвиня някого за действията на Салимбени.

— Каква ужасна смърт. Но пък не е умрял, нали? Върнал се е, за да я спаси.

Поседяхме мълчаливо за момент. Алесандро се усмихваше на намръщената ми физиономия.

— Забрави всичко — най-после каза той — и бъди щастлива, че сме съвсем различни от тях.

Не му отговорих и усмивката му се разшири.

— Жива си! Виж! Слънцето грее. Денят е прекрасен. Това е най-подходящото време да разглеждаш фонтана. По-късно става мрачен и студен и няма дори да го познаеш.

— Странно е — отвърнах, като го погледнах право в очите, — че някое място може да се промени толкова много само за няколко часа.

Знаеше, че имах предвид него. Но не знаеше, че бях видяла снимки, които показваха как се вмъкваше в хотелската ми стая, затова просто сви рамене небрежно.

— Всичко си има и тъмна страна. Според мен, това прави живота интересен.

Не можах да не се усмихна на логиката му.

— Трябва ли да се страхувам?

— Ами… — Той свали сакото си, нави ръкавите на ризата си и се облегна на стената с предизвикателен поглед. — Старите хора ще ти кажат, че „Фонтебранда“ има специални сили.

— Продължавай. Ще те прекъсна, когато се уплаша достатъчно.

— Свали си обувките.

Избухнах в смях.

— Е, добре, вече се страхувам.

— Хайде, ще ти хареса.

Загледах го как сваля собствените си обувки и чорапи, навива крачолите на панталона си и натапя крака във водата.

— Не си ли на работа днес? — попитах, вторачена в краката му.

Алесандро сви рамене.

— Банката е на шестстотин години. Мисля, че може да оцелее без мен за един час.

— Разкажи ми за тези специални сили — подканих го и кръстосах ръце пред гърдите си.

Той се замисли за момент, после заговори:

— Вярвам, че има два вида лудост в света. Съзидателна лудост и унищожителна. Хората вярват, че водата от „Фонтебранда“ ще те подлуди, но в хубавия смисъл, съзидателния. Трудно е да се обясни. В продължение на почти хиляда години, мъже и жени пиели от водата и откачали. Някои ставали поети, а други — светци. Най-прочутата, разбира се, била Света Катерина, която израснала тук, в квартала на гъската.

Погледнах го ухилено.

— Всичките тия истории за светици — жени, които гладували до смърт и тичали наоколо боси… и за какво? Видения? Как можеш да наречеш това „съзидателно“? Просто си е лудост.

— Може и така да е. Но мисля, че за повечето хора да се закачиш с вериги за боен кораб в северните части на Атлантическия океан, когато имаш трийсет и осем градуса температура, също е лудост — намигна ми той. — Особено ако си от хората, които отказват да си натопят краката в този хубав фонтан.

— Казвам само — отвърнах, като си събух обувките, — че всичко зависи от гледната точка. Това, което изглежда съзидателно за теб, може да е унищожително за мен.

Натопих колебливо крака във водата.

— Мисля, че важното е в какво вярваш.

Не можах да разтълкувам усмивката му.

— Да не искаш да кажеш — попита той, като се загледа в мърдащите пръсти на краката ми, — че трябва да преосмисля теорията си?

— Мисля, че винаги трябва да преосмисляш теориите си. Ако не го правиш, те спират да бъдат теории. Превръщат се в нещо друго… — Размахах ръка във въздуха. — Превръщат се в дракони под кулата ти, които не пускат никой да влезе или излезе от нея.

Той ме изгледа развеселено.

— Знаеш ли, че тук драконът е символ на девствеността и защитата?

— Иронично — отвърнах. — В Китай драконът представлява младоженеца, истинския враг на девствеността.

Не проговорихме за известно време. Водата във фонтана се отразяваше в стената с търпеливата увереност на безсмъртен дух и за момент почти повярвах, че мога да започна да пиша поезия.

— Значи вярваш, че водата на „Фонтебранда“ те подлудява? — попитах накрая.

Алесандро се загледа във водата. Краката ни изглеждаха потопени в течен малахит. Най-после прикова очи в моите и се усмихна лениво, сякаш знаеше, че не се нуждаех от отговор. А отговорът се отразяваше в очите му, бляскаво зелено обещание за вълшебни преживявания.

Прокашлях се нервно.

— Не вярвам в чудеса.

Той сведе очи към врата ми.

— Защо тогава носиш това?

Докоснах нежно кръстчето.

— По принцип не го нося. За разлика от теб — кимнах към разкопчаната му риза.

— Имаш предвид това ли? — попита той, като издърпа предмета, който висеше около врата му на кожена връв. — Това не е кръст. Нямам нужда от кръст, за да вярвам в чудеса.

Вторачих се в медальона му.

— Носиш куршум?

Той се усмихна сухо.

— Наричам го „любовно писмо“. Спря на два сантиметра от сърцето ми.

— Здрав гръден кош.

— Здрав партньор. Тези куршуми са създадени да пронижат няколко човека. Този премина първо през друг човек.

Алесандро сви рамене и го прибра под ризата си.

— А ако не бях в болницата, щях да си остана на парчета. Явно господ може да ме намери дори когато не нося кръст.

— Кога стана това? Къде?

Той се наведе към водата.

— Казах ти. Бях в ада.

Опитах се да уловя погледа му, но не успях.

— Това ли е всичко? — попитах недоволно.

— Засега.

— Е, ще ти кажа аз в какво вярвам. В науката.

Изражението му не се промени, макар очите му да се спряха на устните ми.

— Мисля, че вярваш в нещо повече от науката. Против волята си. И затова се страхуваш. Страхуваш се от лудостта.

— Страхувам се? — Опитах се да се засмея. — Ни най-малко не се стра…

Той ме прекъсна, като загреба шепа вода и ми я поднесе.

— Ако не вярваш, пийни. Няма какво да загубиш.

— А стига бе! — отдръпнах се отвратено. — Тази вода е пълна с бактерии!

Той изсипа водата обратно.

— Хората я пият от стотици години.

— И полудяват!

— Виждаш ли? — Засмя се той. — Вярваш.

— Вярвам в микроби.

— Някога виждала ли си микроб?

Вторачих се мрачно във вбесяващата му усмивка, раздразнена задето ме бе подлъгал толкова лесно.

— Престани! — казах. — Учените непрекъснато ги гледат.

— Света Катерина видяла Христос — каза Алесандро весело. — Над църква „Сан Доменико“. На кого вярваш? На учения си, на Света Катерина, и на двамата или на никого?

Не му отговорих и той загреба нова шепа вода и я изпи. Предложи ми още веднъж, но аз пак се отдръпнах.

Алесандро поклати глава в престорено разочарование.

— Това не е онази Жулиета, която си спомням. Какво са ти направили в Америка?

Изстенах.

— Добре де, дай!

Изсърбах водата от ръката му, за да докажа, че не се страхувам. Дори не се сетих колко интимен бе жестът, докато не видях погледа му.

— Вече няма бягство от лудостта — прошепна той с дрезгав глас. — Вече си истинска сиенка.

— Преди седмица — напомних му, като пуснах ръката му, — ми каза да се разкарам оттук.

Той сведе глава.

— Сгреших.

— Сгреши? — Засмях се. — Алесандро Сантини сгреши?

— Този град се нуждае от хора като теб — отвърна той. — Без теб, ние ще сме призраци. Щастливи призраци, но…

— Може и аз да съм призрак — прошепнах тихо.

Алесандро поклати глава.

— Струваш ми се напълно жива. Дори малко прекалено жива. Но ако си призрак, аз също съм такъв, така че няма как да разбера.

— Очевидно — усмихнах се, — има неща, които призраците не могат да правят. Например да пият вино. Не и без много упражнения.

— Сигурен съм, че има и други неща — отвърна Алесандро.

Вероятно се шегуваше, но когато докоснах дланта, видях минали и предстоящи неща. Шокиращо видение и бях почти сигурна, че и той го бе преживял, тъй като усмивката му се стопи.

— Предполагам, че сме истински — казах, като бързо отдръпнах ръката си. — Може би просто имаме стари души?

Той кимна бавно.

— Трябва да се снабдим с нови души.

— И после какво? Ще бъдем Джак и Джил?

Алесандро се протегна и повдигна косата от очите ми.

— Стига Джил да не иска Джак да стане Джо.

Едва устоях на желанието да облегна глава на ръката му.

— Това не би се харесало на Шекспир.

Той бавно прокара пръст по бузата ми.

— Няма нужда Шекспир да знае.

Това, което видях в очите му, ми бе непознато като чужд бряг след бурна нощ в океана. Усетих присъствието на опасен звяр, праисторическо чудовище, което чакаше да изляза на брега. Не знам какво той видя в моите, но каквото и да беше, го накара да свали ръката си от лицето ми.

— Защо се страхуваш от мен? — прошепна той нежно.

Поколебах се.

— Имаш ли роднинска връзка с Лучано Салимбени?

Алесандро ме изгледа шокирано. Очевидно бе очаквал нещо съвсем различно.

— Защо? — попита той. — Мислиш, че той е убил Бруно?

Отместих очи настрани, раздразнена задето не ми отговори на въпроса.

— Бях останала с впечатлението, че Лучано Салимбени е мъртъв — казах колкото се може по-спокойно. — Но вероятно съм била погрешно осведомена. Като се има предвид всичко случило се, както и вероятността той да е убил родителите ми, вярвам, че имам право да знам.

Погледнах го право в очите и добавих:

— Ти си Салимбени. Ева Мария е кръстницата ти. Моля те, обясни ми как са навързани нещата.

Алесандро разбра, че няма да го пусна да се откачи лесно, изстена и прокара ръце през косата си.

— Добре, ще ти обясня. Но първо, ще ти разкажа историята, която чух от дядо ми преди да умре.

— Дълга ли е?

Той кимна мрачно.

— Много дълга.

— Преди да започнеш, наистина искам чаша кафе.

Подготовката за „Палио“ течеше с пълна сила на „Пиаца дел Кампо“. Минахме покрай купчина пясък, предназначен за надбягването. Алесандро коленичи и взе шепа от него с благоговеен вид.

— Виждаш ли? — показа ми той. — La Terra in Piazza.

— Позволи ми да отгатна. Думите ти означават: „Този площад е център на вселената“.

— Близо. Означават: „пръстта на площада“. Ето, пипни. — Той изсипа малко пясък в ръката ми. — Помириши го. Това означава „Палио“.

Докато вървяхме към най-близкото кафене, той ми посочи работниците, които разполагаха ватирани бариери из площада.

— Отвъд бариерите на „Палио“ светът не съществува — отбеляза Алесандро.

— Колко поетично — отвърнах, като дискретно изтупах ръцете си от пясъка. — Лошото е, че Шекспир си е падал толкова по Верона.

Той поклати глава.

— Никога ли не ти писва от Шекспир?

Вместо да защитя Барда, облегнах лакти на масата и казах игриво:

— Е, за кого ще заложиш в надбягването? И въобще интересуваш ли се от него? Ева Мария ми каза, че заради изгнанието, семейство Салимбени вече си няма квартал.

— Добре, това е! — каза той бързо, отегчен от заяжданията ми. — Мисля, че е време да ти разкажа историята на дядо ми.

Но в мига, когато заговори, мобифонът му иззвъня. Той провери номера, извини ми се и напусна масата. Върна се след пет минути, но нещо в поведението му се беше променило. Разбрах, че който и да му се бе обадил, очевидно му бе съобщил нещо неприятно. При това свързано с мен.

Чак след като ни поднесоха кафетата, той най-после заговори.

— Защо не ми каза за типа на мотора? — попита той престорено небрежно.

Видя, че бях прекалено шокирана, за да му отговоря и добави сухо:

— Имам смътен спомен от разказа ти, че те следи някакъв тип на дукати.

— О — едва успях да се засмея. — Този тип! Нямам представа. Никога вече не го видях. — Свих рамене небрежно. — Предполагам, че краката ми не са били достатъчно дълги.

Алесандро не се усмихна.

— Достатъчно дълги са за Ромео.

Вторачих се в него изненадано.

— Да не намекваш, че ме следи детският ти съперник?

Той отмести очи настрани.

— Не намеквам нищо. Просто съм любопитен.

Поседяхме за миг в неудобно мълчание. Виждах, че Алесандро е мрачен и надеждата ми да чуя историята за конспирацията на Салимбени почти се стопи.

— Виж сега — казах, като се опитах да спася поне част от предишната ни интимност. — Надявам се не мислиш, че все още мечтая за Ромео.

Алесандро не ми отговори веднага. Накрая заговори неохотно, тъй като осъзнаваше, че разкрива картите си.

— Просто ми кажи — помоли той, — хареса ли ти гледката от кула „Манджиа“?

Ахнах.

— Чакай малко! Да не би… да не би да ме следиш?

— Не — отговори той, не особено горд от себе си. — Но полицаите те държат под око. За твое собствено добро. В случай че човекът, убил Бруно Карера, реши да се позанимава с теб.

— Ти ли ги накара да го направят? — погледнах го право в очите и видях отговора. — Е, благодаря ти — казах сухо. — Жалко, че не бяха наоколо, когато онзи мръсник се промъкна с взлом в стаята ми онази нощ!

Алесандро дори не мигна.

— Да, но бяха наоколо снощи. И ми казаха, че са видели дукати, паркирано на улицата, и мъж в стаята ти.

Избухнах в смях, защото цялата история бе прекалено абсурдна.

— Това е смешно! Мъж в стаята ми? В моята стая?

Видях, че Алесандро не ми вярваше, затова спрях да се смея.

— Кълна се в живота си — казах искрено. — Снощи в стаята ми нямаше мъж. В кулата също нямаше мъж.

Тъкмо се канех да добавя: „Това бездруго не е твоя работа“, но се сдържах, тъй като осъзнах, че нямаше да съм искрена. Вместо това се засмях и казах:

— Олеле боже! Звучим като стара женена двойка.

— Ако бяхме стара женена двойка — най-после се усмихна Алесандро, — нямаше да ми се налага да питам. Мъжът в стаята ти щях да съм аз.

— Гените на Салимбени — завъртях очи, — отново надигат глава. Позволи ми да отгатна. Ако бяхме женени, щеше да ме оковаваш в тъмницата всеки път, когато излизаш от къщи?

Той се замисли за миг.

— Нямаше да ми се налага. След като ме опознаеше, нямаше да искаш никой друг. И… щеше да забравиш всекиго, когото си познавала преди.

Думите му, отчасти закачливи, отчасти сериозни, ме накараха да настръхна.

— Аха! Безсмъртната страст, бурните изблици…

Той се ухили на неумишлената ми покана.

— В сеното. Винаги, когато пожелаеш.

— Ти май се канеше да ми разкажеш история — подсетих го строго, като кръстосах крака. — Нещо за дядо ти и Лучано Салимбени?

Усмивката на Алесандро се изпари.

— Да, права си.

Той поседя мълчаливо за момент, като си играеше с лъжичката за кафе. Най-после вдигна очи и попита:

— Познаваш ли Шарлемейн?

Тъкмо когато отворих уста, за да попитам хапливо: „Лично ли?“, друг клиент се блъсна в стола ми и седна на съседната маса с дълбока въздишка.

Джанис.

Носеше широкопола шапка и огромни тъмни очила, но се държеше прилично. Просто взе менюто и се престори, че го разучава. Забелязах, че Алесандро я погледна и за момент се уплаших, че може би я бе разпознал от досието ми или бе доловил някаква особена прилика между нас. Не бях права. Но пък присъствието на непознат човек го обезкуражи да започне историята и отново потънахме в мълчание.

— Ein capuccino, bitte! — поръча тя на келнера с фалшивия немски акцент, който ме разсмиваше, когато бяхме деца. — Und eine grobe Berlinerpfannkuchen.

Не че бих го направила, но наистина ми се искаше да я убия. Не се съмнявах, че Алесандро се канеше да ми разкаже нещо изключително важно, а сега отново заговори за „Палио“, докато келнерът разпитваше безсрамната ми сестра от коя част на Германия е.

— Prague! — избъбри тя тъпо, но после реагира бързо на предупредителното ми изкашляне и се поправи. — Prague… heim… stadt.

Келнерът изглеждаше убеден, а също и доста влюбен, та бързо отиде да изпълни поръчката на дамата на сърцето си.

— Погледни „Балзана“ — Алесандро ми показваше герба на Сиена, отпечатан на чашата ми за капучино, като си мислеше, че внимавам какво ми говори. — Всичко е просто тук. Черно и бяло. Проклятия и благословии.

Погледнах чашата.

— Това ли означава? Проклятия и благословии?

Той сви рамене.

— Може да означава всичко, което си поискаш. За мен е индикатор на отношението.

— Какво имаш предвид? Чашата е наполовина пълна?

— Не — отговори той сериозно. — Това е инструмент в пилотска кабина. Показва ти, че си с краката нагоре. Когато гледам „Балзана“, знам, че съм застанал правилно.

Той сложи ръка върху моята без да обръща внимание на Джанис.

— А когато погледна теб, знам…

Бързо отдръпнах ръката си, тъй като не исках Джанис да види интимността ни и да започне да ме дразни по-късно.

— Какъв е този пилот, дето няма да знае, че е с краката нагоре? — смених темата.

Алесандро се вторачи в мен, объркан от това, че го отхвърлих така внезапно.

— Защо винаги искаш да водим битка? Не те разбирам.

— Какво точно не разбираш?

— Защо толкова се страхуваш… — Той ме погледна в очите. — … да бъдеш щастлива?

Това беше краят. Джанис не можа да издържи повече и избухна в смях зад немския си пътеводител. И макар да се опита да прикрие смеха си с кашлица, бе очевидно дори за Алесандро, че тя ни бе подслушвала. Той я изгледа враждебно, с което още повече ми хареса.

— Съжалявам — каза той, като извади портфейла си. — Трябва да се връщам.

— Аз ще се погрижа за сметката — уверих го. — Може да изпия още едно кафе. Свободен ли си по-късно? Все още ми дължиш онази история.

— Не се тревожи — отвърна той, като ме докосна нежно по бузата. — Ще си получиш историята.

Веднага щом Алесандро се отдалечи достатъчно, аз се обърнах към Джанис побесняла.

— Наистина ли трябваше да дойдеш тук и да провалиш всичко? — изсъсках разгневено. — Той тъкмо се канеше да ми разкаже нещо. За Лучано Салимбени!

— О, съжалявам — неискрено отвърна Джанис. — Не исках да прекъсвам любовните обяснения на типа, който ти прерови стаята. Сериозно, Джулс, напълно ли си се побъркала?

Тя забеляза, че не й възразих, но тъй като все още не се съгласявах с нея, изохка и метна пътеводителя на масата.

— Да, много е готин. Да, бих искала да оближа колекцията му от марки, но хайде стига! Как можеш да го оставяш да те манипулира така? Щеше да е различно, ако се стремеше само към опашката ти, но нали всъщност знаеш какво наистина иска.

— Всъщност — процедих ледено — не съм сигурна, че знам. Но ти очевидно имаш богат опит с лекета, така че, защо не ме просветлиш?

— Моооля те! — Джанис не можеше да повярва на наивността ми. — Очевидно е, че той се мотае наоколо, за да разбере кога ще започнеш да издирваш гроба. Чакай да позная. Никога не те е разпитвал за гроба и статуята, нали?

— Грешиш! — отвърнах бързо. — Когато бяхме в полицейския участък, ме попита дали знам нещо за статуята със златните очи. Явно няма представа…

— Явно има много добра представа! — прекъсна ме Джанис. — Най-старият номер от правилата — престори се, че нямаш представа.

— Какво намекваш? Той ще чака да намерим камъните и после ще ги открадне, така ли?

Още докато изричах думите, осъзнах, че в тях имаше логика. Джанис вдигна ръце безпомощно.

— Добре дошла в реалността, тъпачке! Съветвам те да зариташ този тип веднага и да се преместиш в моя пансион. Ще го направим да изглежда, сякаш отиваш на летището…

— И после какво? Ще се скрия в стаята ти? Градът е доста малък, ако още не си забелязала.

— Просто ме остави аз да се погрижа за всичко — отвърна Джанис. — И за нула време ще получим резултати.

— Знаеш ли, толкова си смешна, че направо ми се драйфа от теб. Заедно сме в тази история и…

— Сега сме заедно.

— И трябва да ти кажа, че предпочитам да бъда прекарана от него, отколкото от теб.

— Защо тогава не се втурнеш след него още сега? Сигурна съм, че той ще изпълни желанието ти с удоволствие. А междувременно, аз ще отида да видя как е братовчедът Пепо. А ти не си поканена.

Тръгнах към хотела сама, потънала в мисли. Но независимо колко упорито се опитвах да извъртя нещата, Джанис беше права. Не трябваше да се доверявам на Алесандро. Започвах да си падам по него, точно както той ме бе уверил, че ще стане. И в увлечението си почти вярвах, че неясните снимки на Джанис показват друг човек и чужда кола, а Алесандро ме бе следил само заради галантността си.

Освен това, той ми обеща да ми разкаже всичко. Не само за Лучано Салимбени, тоест Умберто, но и за дядо си и стария Шарлемейн. Не беше негова вината, че ни прекъснаха няколко пъти. Или беше? Ако наистина искаше да ми разкаже всичко това, защо не го бе направил по-рано? И защо сега, когато Джанис ни прекъсна, просто не ме покани да се върна в „Монте Паски“ с него и да ми разкаже историята по пътя?

Почти бях стигнала до хотел „Чизарели“, когато черна лимузина спря до мен и задният прозорец се отвори наполовина и разкри усмихнатото лице на Ева Мария.

— Жулиета! — възкликна тя. — Какво съвпадение! Влез и хапни парче локум!

Настаних се на кремавата кожена седалка срещу Ева Мария и се зачудих дали бях попаднала в капан. Но пък ако Ева Мария искаше да ме отвлече, защо просто не бе накарала Алесандро да го направи? Несъмнено, той бе споделил с нея, че вече е успял да ме накара да ям, или по-точно да пия, от ръката му.

— Толкова се радвам, че още си тук! — извика тя, като ми предложи парче локум в сатенена кутия. — Страхувах се, че кръщелникът ми те е уплашил и пропъдил. Трябва да се извиня заради него. Обикновено не е такъв.

— Не се притеснявай — отговорих, като облизах захарта от пръстите си и се зачудих дали тя въобще знаеше за срещите ми с кръщелника й. — Напоследък е много мил.

— Така ли? — Тя ме изгледа с повдигнати вежди, едновременно доволна от новината и раздразнена, че не я е чула по-рано. — Това е хубаво.

— Съжалявам, че си тръгнах от вечерята по този начин — извиних се. — Не се чувствах добре. А дрехите, които ми даде на заем…

— Задръж ги! — небрежно махна тя. — И без това имам прекалено много дрехи. Ще бъдеш ли тук този уикенд? В лозето ми ще има празненство и доста хора, с които би трябвало да се запознаеш. Хора, които знаят повече за предшествениците ти от семейство Толомей, отколкото аз. Купонът е утре вечер, но бих искала да останеш през целия уикенд.

Тя ми се усмихна като фея, сътворила каляска от проста тиква.

— Сигурна съм, че Вал Д’Орсия ще ти хареса много! Алесандро ще те докара. Той също ще дойде.

— Ъъъ… — смотолевих смутено.

Как можех да откажа? Но пък ако не откажех, Джанис щеше да ме удуши.

— Бих искала да дойда, но…

— Чудесно! — извика Ева Мария и се наведе да ми отвори вратата. — До утре. А, не си забравяй банския!

V.V.

„Говорят, че умиращите често

изпитвали необяснима радост.

Болногледачите наричат туй «предсмъртна мълния».

Но не, това е не мълния, а радостна заря!“

Сиена, 1340 година

„Рока ди Тентанано“ беше впечатляваща постройка. Стоеше като лешояд на върха на хълм във Вал Д’Орсия и гледаше във всички посоки. Масивните й стени бяха изградени да издържат безбройни вражи нападения и обсади, а като се имаха предвид маниерите и морала на собствениците й, стените не бяха прекалено дебели.

По време на пътуването дотук Жулиета се чудеше защо Салимбени постъпи толкова мило и я отпрати в провинцията, далеч от себе си. Преди няколко дни, когато заминаваше, той беше застанал в двора пред палата си, загледан в нея с нещо като нежност. Тя се зачуди дали сега, благодарение на проклятието върху мъжествеността му, той най-после изпитваше угризение за извършеното и дали я изпращаше в провинцията като компенсация за болката, която й бе причинил.

Обнадеждена, тя го загледа как се сбогува със сина си, който трябваше да я придружи във Вал Д’Орсия и й се стори, че вижда искрена обич в очите на Салимбени.

— Господ да те благослови — каза той, когато Нино се метна на коня, който бе яздил в „Палио“. — По време на пътуването ти и по-късно.

Младият мъж не отговори. Всъщност се държеше сякаш баща му изобщо не бе там и, въпреки всичко станало, Жулиета за момент изпита съжаление към Салимбени.

Но сега, след като видя гледката от прозореца си в „Рока ди Тентанано“, тя започна да осъзнава истинските му намерения и да разбира, че изпращането й тук не бе жест на милосърдие, а просто нова и зловеща форма на наказание.

Мястото бе истинска крепост. Никой не можеше да влезе и излезе от нея. Най-после разбра какво имаха предвид хората, когато говореха за изпращането на бившите съпруги на Салимбени тук. Това бе място, откъдето единственият изход бе смъртта.

За нейна изненада, една от слугините дойде веднага да запали камината и да й помогне да съблече дрехите, с които бе пътувала. Беше студен ден в началото на декември и през последните часове на пътуването пръстите й бяха премръзнали и побелели. Сега стоеше във вълнена рокля и сухи пантофи и се въртеше пред открития огън, като се опитваше да си припомни кога за последен път се бе чувствала удобно.

Тя отвори очи и видя застаналия до вратата Нино, който я гледаше с нещо като нежност. Жалко, че е негодник като баща си, помисли си тя, защото беше хубав и силен младеж, който се усмихваше често, макар сигурно доста злодеяния да тежаха на съвестта му.

— Мога ли да попитам — заговори той учтиво, сякаш се обръщаше към нея с покана за танц, — дали ще се присъединиш към мен за вечеря долу? Разбрах, че си вечеряла сама през последните седмици и се извинявам заради лошите маниери на семейството си.

Нино забеляза изненадата й и се усмихна чаровно.

— Не се страхувай — добави той. — Уверявам те, че сме съвсем сами.

* * *

Наистина бяха сами. Настанени в двата края на дългата маса, предназначена за двайсет човека, Жулиета и Нино се хранеха в мълчание, като от време на време срещаха погледи над свещниците. Винаги, когато срещаше погледа й, Нино се усмихваше и Жулиета най-после се престраши да му зададе въпроса, който я тормозеше.

— Ти ли уби братовчед ми Тебалдо по време на надбягването?

Усмивката на Нино се стопи.

— Разбира се, че не. Как можеш да си помислиш подобно нещо?

— Кой тогава го направи?

Той я изгледа любопитно, но очевидно въпросите й не го бяха притеснили.

— Знаеш кой го направи. Всички знаят.

— А дали всички знаят какво направи баща ти с Ромео?

Вместо да отговори, Нино се надигна от стола си и се приближи до нея, коленичи и взе ръката й, както рицар би взел ръката на уплашена девойка.

— Как мога да поправя злото, причинено от баща ми? — попита той, като притисна ръката й към бузата си. — Как мога да затъмня зловещата луна над рода си? Моля те, кажи ми, скъпа, как мога да те зарадвам?

Жулиета се вгледа внимателно в него, после отговори простичко:

— Можеш да ме пуснеш да си отида.

Той я изгледа объркано, сякаш не разбираше значението на думите й.

— Не съм съпруга на баща ти — продължи тя. — Няма нужда да ме държиш тук. Просто ме пусни и никога вече няма да те безпокоя.

— Съжалявам — отвърна Нино, като целуна ръката й. — Но не мога да го направя.

— Разбирам — каза Жулиета и издърпа ръката си. — В такъв случай можеш да ми позволиш да се върна в стаята си. Това ще ме зарадва.

— И ще го направя — кимна Нино. — След още една чаша вино.

Той наля още вино в едва докоснатата й чаша и добави:

— Не яде много. Не си ли гладна?

Жулиета не отговори и той се усмихна.

— Животът тук може да е много приятен. Чист въздух, хубава храна, мек хляб, а не твърдите камъни, които поднасяме у дома… и… — Той вдигна ръце. — … чудесна компания. Можеш да се наслаждаваш на всичко това. Просто трябва да го вземеш.

Едва когато й подаде чашата с дяволита усмивка, Жулиета започна да схваща значението на думите му.

— Не се ли страхуваш от баща си? — попита тя.

Нино се засмя.

— Мисля, че и двамата предпочитаме да не мислим за баща ми — каза той, като се облегна на масата и я изчака да отпие. — Ще видиш, че въобще не приличам на него.

Жулиета остави чашата си на масата и стана.

— Благодаря ти — каза тя — за вечерята и приятната компания. Но сега е време да се оттегля и да ти пожелая лека нощ…

Ръката му около китката й я спря.

— Не съм човек без чувства — заговори Нино сериозно. — Знам, че си изстрадала много и ми се иска да не беше така. Но съдбата ни отреди да сме тук заедно…

— Съдбата? — извика Жулиета, като се опита да се освободи, но не успя. — Имаш предвид баща си?

Нино се отказа от преструвките си и я изгледа изморено.

— Не разбираш ли, че проявявам милосърдие? Повярвай ми, не съм задължен да го правя. Но те харесвам и го заслужаваш.

Той пусна китката й и добави:

— Сега отивай и се заеми с това, което правят жените, а аз ще дойда при теб по-късно. — Нагло се усмихна той. — Обещавам ти, че в полунощ вече няма да мислиш толкова лоши неща за мен.

Жулиета го погледна в очите, но видя само решителност.

— Има ли нещо, с което мога да те убедя да не постъпваш така? — попита тя.

Нино само се усмихна и поклати глава.

Докато вървеше към стаята си, Жулиета забеляза, че на всеки ъгъл бе поставен пазач. Но въпреки мерките за безопасност, на вратата й нямаше ключалка, която да задържи Нино навън.

Тя отвори капаците на прозорците към мразовитата нощ и се изненада от броя и блясъка на звездите. Стори й се, че небесата й представяха ослепителен спектакъл, за да й дадат последен шанс да изпълни душата си с красота преди всичко да бъде помрачено.

Всичките й планове се провалиха. Решението й да погребе Ромео и да убие Салимбени остана неизпълнено и тя стигна до извода, че бе запазила живота си само за да бъде тормозена. Единствената й утеха бе, че обетът й към Ромео не бе нарушен, независимо колко упорито се бяха опитвали. Той беше неин съпруг. Но не съвсем. Душите им бяха заедно, но телата им бяха разделени от смъртта. Е, не за дълго. Тя просто трябваше да остане вярна до край и, ако монах Лоренцо й бе казал истината, щеше да се срещне с Ромео в отвъдния свят.

Тя остави капаците отворени и отиде до багажа си. Безброй рокли и фини предмети… но сгушен в брокатна обувка бе единственият желан предмет. Шишенце за парфюм, което бе стояло на нощното й шкафче в дома на Салимбени, но сега бе предназначено за друга цел.

Всяка нощ след сватбата й, стара лечителка бе идвала да й поднесе лъжица приспивателна отвара.

— Отвори уста! — нареждаше й старицата с изпълнени със съчувствие очи. — Бъди добро момиче. Сънувай щастливи сънища.

Първите няколко пъти Жулиета изплю отварата веднага след като жената излезе от стаята й, твърдо решена да е будна, ако Салимбени отново се опита да влезе в леглото й.

Но след това се сети да изпразни шишенцето с парфюм, което Мона Антония й бе дала на сбогуване, и бавно започна да го пълни всяка нощ с приспивателното.

В началото мислеше да използва отварата като оръжие срещу Салимбени, но когато той започна да идва все по-рядко в спалнята й, шишенцето остана на шкафчето без определена цел, освен да й напомня, че след като се напълни, със сигурност щеше да е смъртоносно за всеки, който го изпие.

От най-ранна възраст, тя помнеше разказите за жени, които се бяха самоубили с приспивна отвара след като бяха изоставени от любовниците си. Майка й се бе опитала да предпази дъщерите си от тези клюки, но доста от слугините се наслаждаваха на любопитството и вниманието на малките момиченца. И така Жулиета и Джианоза бяха прекарали много следобеди в потайни игри, като едната се преструваше на мъртва, а другата изобразяваше ужаса на хората, открили трупа и празното шишенце. Веднъж Жулиета се престори на мъртва за толкова дълго време, че Джианоза й повярва и се уплаши.

— Жу-жу? — извика тя и задърпа ръцете й. — Моля те, престани! Вече не е смешно. Моля те!

Накрая Джианоза се разплака и не можа да се успокои, макар че Жулиета се надигна и се засмя. Плака целия следобед и вечерта и не докосна вечерята си. След това спряха с тази игра.

По време на затворничеството й в дома на Салимбени имаше дни, когато Жулиета седеше с шишенцето в ръка и си мечтаеше то да се напълни по-бързо и да й помогне да приключи живота си. Но това стана едва в последната нощ преди заминаването й за Вал Д’Орсия. Оттогава тя се утешаваше с мисълта за съкровището, скрито в обувката й.

Сега, тя седна на леглото с шишенцето в ръка и се зачуди дали съдържанието му бе достатъчно, за да я убие, или просто щеше да я накара да потъне в дълбок сън. Но съдейки по разказите от детските си години, вярваше, че отварата щеше да спре сърцето й. Помисли си, че това сигурно бе планът на Богородица и бракът й с Ромео щеше да бъде консумиран в рая, а не на земята. Мисълта я накара да се усмихне щастливо.

Жулиета извади мастилницата и перото, които също бяха скрити в багажа й и седна да напише прощално писмо до Джианоза.

„Скъпа моя, ще те чакам в нашата леха с маргаритки. А когато ме целунеш, веднага ще се събудя. Обещавам ти.“

Тъй като не знаеше как точно се постъпва в подобни случаи, Жулиета бавно събу обувките си и свали гребените от косата си. Когато приключи с това и не се сети за други ангажименти, отпуши шишенцето и отпи от отварата. Въпреки отвратителния вкус на сънотворното, примесено с горчивината на парфюма, тя го изпи решително, като преглътна няколко пъти, за да не повърне.

После остави шишенцето на нощното шкафче и легна със скръстени на гърдите ръце и затворени очи. Започна да се моли като се опитваше да се съсредоточи върху думите и да не се разсейва от страховете си.

След като изрече всички молитви, които знаеше, се осмели да добави и своята собствена.

— Ромео, Ромео — прошепна тя, вече леко унесена. — Къде си сега? Моля те, ела и ме намери.

Ромео и монах Лоренцо пристигнаха в „Рока ди Тентанано“ с още десет ездачи, обучени във всички видове битки. Ако не беше маестро Амброджио, нямаше да знаят къде да намерят Жулиета, а ако не беше сестра й, Джианоза и войниците, които изпрати, нямаше да успеят да изпълнят плана си.

Връзката им с Джианоза се осъществи благодарение на монаха Лоренцо. Докато се криеха в манастира, където Ромео лежеше със зловеща рана в корема и няколко други по-малки, монахът изпрати писмо на единствения човек, за когото бе сигурен, че щеше да им съчувства. Знаеше адреса на Джианоза добре, тъй като бе изпълнявал ролята на таен куриер в продължение на повече от година. Минаха по-малко от две седмици преди да получи отговор.

„Страшното ти писмо стигна до мен в чудесен ден — тъкмо погребах човека, който бе господар на къщата ми, и сега сама отговарям за съдбата си. Дори не мога да изразя мъката, монах Лоренцо, която почувствах, когато прочетох за злощастията ви и съдбата на горката ми сестра. Моля те, кажи ми какво мога да направя, за да помогна. Разполагам с обучени хора и коне. Твои са.“

Но дори способните войни на Джианоза застанаха безпомощно пред масивната порта на „Рока ди Тентанано“ и след като наблюдаваха мястото отдалеч за известно време Ромео осъзна, че също като гърците пред Троя, трябваше да измисли хитрина, за да проникне в крепостта и да спаси дамата си.

— Мястото напомня на гигантско гнездо на оси — каза той на останалите, които се бяха смълчали при вида на крепостта. — Ако го нападнем през деня, всички ще умрем, но вероятно имаме шанс през нощта, когато всички, освен няколко стражи, спят.

Той изчака до здрачаване и подбра осемте човека, които не можеше да остави. Сред тях бе и монах Лоренцо. Увери се, че всички бяха екипирани с въжета и кинжали, после ги поведе към подножието на хълма, върху който бе построена крепостта на Салимбени.

Нападателите се придвижиха тихо под светлината на звездите и пристигнаха пред величествената постройка. Обиколиха стената и някой забеляза обещаващ отвор на около седем метра височина и го показа безмълвно на Ромео.

Той завърза въже около кръста си и грабна два кинжала. Започна да се катери по стената, като забучваше остриетата в мазилката между масивните камъни и така се издигаше нагоре. Монах Лоренцо ахна уплашено, когато краката на Ромео се изплъзнаха и той увисна само на ръце. Нямаше да се тревожи толкова, ако Ромео бе в идеално здраве, но знаеше, че всяко движение на приятеля му сигурно му причинява непоносима болка, тъй като раната в корема му не бе заздравяла напълно.

Но Ромео почти не усещаше раната докато се катереше по стената, защото болката при мисълта за Жулиета, принудена да се подчинява на безмилостния син на Салимбени, бе много по-силна. Той добре си спомняше Нино от надбягването, където го бе видял да промушва Тебалдо Толомей, и знаеше, че никоя жена не би успяла да се запази от желанията му. А и Нино не би се поддал на заплахи от проклятие, защото знаеше, че вече бе прокълнат за вечността.

Отворът в стената се оказа тесен процеп, но Ромео успя да се промуши през него. Смъкна се от другата страна и видя, че се намираше в оръжейна. Усмихна се на иронията на съдбата, развърза въжето от кръста си, закачи го към светилника на стената и го дръпна два пъти, за да покаже на хората си, че можеха да го последват.

„Рока ди Тентанано“ бе така безрадостна вътре както и отвън. Стените не бяха украсени със стенописи, нямаше гоблени, които да спират течението. За разлика от палата на Салимбени, който бе фин и луксозен, това място бе построено като крепост, а опитите за разкрасяване само биха попречили на бързото придвижване на хора и оръжия.

Ромео тръгна по голите коридори, последван от монах Лоренцо и останалите. Скоро му стана ясно, че шансът да намерят Жулиета и да избягат заедно бе минимален.

— Внимавайте! — прошепна той, като вдигна ръка, за да спре останалите, когато видя застанал в ъгъла пазач. — Назад!

За да не се срещнат с пазача им се наложи да направят отбивка и накрая се озоваха там, откъдето бяха тръгнали.

— На всеки ъгъл има страж — съобщи един от хората на Джианоза. — Повечето са в тази посока — посочи той напред.

Ромео кимна мрачно.

— Знам. Трябва да ги обезвредим един по един, но предпочитам да изчакам известно време.

Не му се налагаше да обяснява защо искаше да отложи дрънкането на оръжия. Всички бяха наясно, че броят на стражите надвишаваше техния многократно и след като битката започнеше, единствената им надежда ще е бягството. За тази цел Ромео остави трима мъже навън. Те трябваше да държат конете в готовност и, ако се наложеше, да поемат дамата му при падането. Но сега вече подозираше, че работата им щеше да е просто да се върнат при Джианоза и да й разкажат за провала на мисията им.

Точно в този миг, когато размишляваше отчаяно, монах Лоренцо го потупа по рамото и му посочи позната фигура, която вървеше в другия край на коридора с факла в ръка. Нино, ходеше бавно, дори неохотно, сякаш му предстоеше задача, която с радост би отложил. Въпреки студената нощ бе облечен в туника, но на колана му бе окачен меч. Ромео разбра веднага накъде се бе отправил врагът му.

Той махна на хората си и тръгна по коридора след злодея. Нино спря и заговори на стражите, застанали пред затворена врата.

— Можете да се оттеглите — каза им той. — Починете си до утре. Аз лично ще се погрижа за безопасността на Мона Жулиета. Всъщност — обърна се той към всички стражи, — всички можете да се оттеглите. И всички в кухнята могат да пият колкото си поискат тази вечер.

Едва след като пазачите си тръгнаха доволни, Нино си пое дъх дълбоко и посегна към дръжката на вратата. В същия миг го стресна звук иззад гърба му, който не можеше да обърка — някой изтегляше меч от ножницата.

Нино се обърна бавно и се вторачи изненадано в нападателя си. Когато разпозна човека, който бе дошъл чак тук, за да го предизвика, очите му се ококориха ужасено.

— Не е възможно! — извика той. — Ти си мъртъв!

Ромео се ухили злобно.

— Ако бях мъртъв, щях да съм призрак и нямаше да се страхуваш от меча ми.

Нино го гледаше шокирано. Пред него стоеше човек, когото не бе очаквал да види отново. Човек, който се бе надигнал от гроба, за да спаси любимата си. За първи път в живота си Нино си помисли, че противникът му бе истинският герой, а той — злодеят.

— Вярвам ти — каза той бавно, като остави факлата си на светилника на стената. — И уважавам меча ти, но не се боя от него.

— Това е голяма грешка — отбеляза Ромео.

Монах Лоренцо слушаше разговора им притеснено. Не разбираше защо Нино не повика стражите си да пленят Ромео без битка. Все пак, ставаше дума за проникване с взлом, а не за обществен спектакъл. Нино нямаше нужда да рискува живота си в дуел. Нито пък Ромео.

Хората на Джианоза се спогледаха и се зачудиха защо Ромео не ги повика да прережат гърлото на Нино преди наглият тип да успее да изкрещи на пазачите си. Това не беше рицарски турнир за спечелването на женско сърце, а си беше чисто престъпление. Ромео определено не дължеше почетна битка на човека, който бе откраднал жена му.

Но двамата съперници разсъждаваха по друг начин.

— Грешката е твоя — отвърна Нино, като измъкна меча си. — Сега ще трябва да разправям, че два пъти си бил посечен от Салимбени. Хората ще си мислят, че ти е харесала болката от железата ни.

Ромео изгледа врага си с презрителна усмивка.

— Позволи ми да ти напомня, че в семейството ти определено липсва желязо напоследък — каза той, като зае бойна поза. — Всъщност, вярвам, че хората говорят само за омекналото желязо на баща ти.

Грубата обида би накарала по-неопитен воин да се хвърли върху врага си вбесено и да забрави, че гневът унищожаваше вниманието ти и те прави лесна жертва. Нино обаче не се подлъга. Сдържа се и едва докосна с върха на меча си меча на Ромео.

— Вярно е, че баща ми е достатъчно мъдър, за да прецени възможностите си — отвърна той, като започна да обикаля около съперника си. — Затова ме изпрати тук да правя компания на момичето. Грубо е от твоя страна да отлагаш удоволствието й по този начин. Тя е зад тази врата и ме очаква с порозовели бузи и навлажнени устни.

Този път Ромео трябваше да се удържи.

— Дамата, за която говориш — отвърна той строго, — е моя съпруга. И тя ще се радва, когато те накълцам на парчета.

— Така ли? — Нино се втурна напред с надеждата да изненада противника си, но не успя. — Доколкото знам, не е повече твоя съпруга, отколкото на баща ми. А скоро — ухили се той — ще бъде не нечия съпруга, а моята курва, и по цял ден ще копнее да я забавлявам нощем.

Ромео се нахвърли върху него, но Нино успя да отклони меча му. Разговорът им приключи и за известно време се чуваше само тракането на мечовете им.

Ромео вече не беше умелият боец, какъвто бе преди раняването си, но премеждията го бяха научили на устойчивост и го бяха изпълнили с дива омраза, която, ако бе правилно насочена, можеше да надвие всички противници с големи бойни способности. И така, докато Нино танцуваше около него, Ромео не се хвана на въдицата, а зачака търпеливо момента на отмъщение — момент, който бе убеден, че Богородица щеше милостиво да му предостави.

— Какъв късметлия съм! — възкликна Нино, приел бездействието на Ромео за умора. — В една и съща вечер ще се насладя на двата си любими спорта. Кажи ми, как се чувства човек…

На Ромео му бе достатъчно краткото разсейване на Нино, за да се втурне напред с невероятна скорост и да забие меч в ребрата на врага си, да прободе сърцето му и да го прикове за миг към стената.

— Как се чувства човек…? — презрително се ухили той в лицето му. — Наистина ли искаш да знаеш?

С тези думи Ромео изтегли меча си, а безжизненото тяло се отпусна бавно на земята, оставяйки кървава диря по стената.

От ъгъла, монах Лоренцо видя края на краткия дуел и бе шокиран. Смъртта дойде при Нино толкова бързо, че лицето му не изразяваше друго, освен изненада. Монахът би искал Нино да осъзнае собствената си низост, макар и само за миг преди да умре. Но небесата бяха по-милостиви от него и сложиха край на страданията на негодника още преди да са започнали.

Без да спре да избърше меча си, Ромео прекрачи трупа и завъртя дръжката на вратата, която Нино не бе опазил дори с цената на живота си. Монах Лоренцо най-после напусна скривалището си и забърза по коридора, последван от хората на Джианоза.

Монахът влезе в стаята и поспря за момент, за да позволи на очите си да се приспособят към тъмнината. В стаята нямаше друга светлина, освен няколкото въгленчета в камината и слабият блясък на звездите през прозореца. Ромео пристъпи към леглото, за да събуди спящата му обитателка.

— Жулиета! — извика той, като я прегърна и обсипа бледото й лице с целувки. — Събуди се! Тук сме, за да те спасим!

Когато момичето най-после се размърда, монах Лоренцо веднага осъзна, че нещо не беше наред. Познаваше Жулиета достатъчно добре, за да види, че някаква сила, по-могъща от Ромео, я връщаше към съня.

— Ромео… — прошепна тя, като се опита да се усмихне и да докосне лицето му. — Намери ме!

— Хайде — подкани я Ромео, — трябва да тръгваме преди пазачите да се върнат!

— Ромео… — Очите й се затвориха отново, а главата й се отпусна като цвете, посечено от сърп. — Исках да…

Щеше да каже още нещо, но езикът й я предаде. Ромео погледна монах Лоренцо отчаяно.

— Ела и ми помогни! — извика той на приятеля си. — Тя е болна. Ще се наложи да я носим.

Когато видя колебанието на монаха, Ромео проследи погледа му и видя празното шишенце на нощното шкафче.

— Какво е това? — уплашено попита той. — Отрова?

Монах Лоренцо се приближи и огледа шишенцето.

— Било е розова вода — отговори той, като опита една капка. — Но и нещо друго…

— Жулиета! — раздруса я Ромео тревожно. — Трябва да се събудиш! Какво си изпила? Отровиха ли те?

— Сънотворно — прошепна Жулиета без да отваря очи. — За да можеш да ме събудиш.

— Мили боже! — възкликна монах Лоренцо и помогна на Ромео да я поизправи. — Жулиета! Съвземи се! Аз съм тук. Верният ти приятел Лоренцо.

Жулиета се намръщи и успя да отвори очи. Едва сега, виждайки монаха и всички непознати около леглото й, тя очевидно осъзна, че още не беше мъртва и не бе в рая. А когато истината достигна до сърцето й, тя ахна паникьосано.

— О, не! — прошепна тя, като се хвана за Ромео с цялата си останала сила. — Не е справедливо! Скъпи мой, ти си жив! Ти си…

Тя започна да кашля и жестоки спазми разтърсиха тялото й. Монах Лоренцо забеляза пулса, който туптеше в гърлото й, сякаш кожата й щеше да се пръсне. Двамата мъже не знаеха какво да направят, освен да успокоят болките й. Задържаха я нежно, а по тялото й потече пот и тя се отпусна на леглото в гърчове.

— Помогнете ни! — извика Ромео на застаналите около леглото. — Тя се задушава!

Но хората на Джианоза бяха обучени да отнемат живот, а не да го поддържат. Стояха безполезни до леглото, докато съпругът и близкият приятел се мъчеха да спасят жената, която обичаха. Макар да бяха непознати, мъжете бяха толкова погълнати от трагедията, която се разиграваше пред очите им, че не забелязаха приближаването на стражите на Салимбени, докато те не блокираха вратата и направиха бягството им невъзможно.

Ужасен вик от коридора най-после привлече вниманието им. Някой бе видял безжизненото тяло на господаря си, проснато в собствената му кръв. Хората на Джианоза извадиха оръжията си, а стражите на Салимбени нахлуха в стаята.

В подобно отчаяно положение, единствената им надежда за оцеляване бе липсата на надежда. Знаейки, че вече бяха мъртви, хората на Джианоза се нахвърлиха върху пазачите с безстрашен устрем. Промушваха ги без милост и дори не спираха да се уверят, че жертвите им бяха мъртви преди да се втурнат към следващите. Единственият въоръжен, който не се хвърли в битка, бе Ромео. Той просто не можеше да пусне Жулиета.

За известно време хората на Джианоза успяха да задържат позициите си и да убиват всички, които влизаха в стаята. Вратата беше прекалено тясна, за да допусне повече от един враг, а веднага щом някой нахлуваше вътре, той биваше посрещан от седемте меча на мъжете, които не бяха прекарали вечерта в пиянство. В подобно тясно пространство, няколко решителни мъже не бяха толкова безпомощни срещу стотината си врагове, както щяха да бъдат на открито. Стига стоте човека да идваха един по един, големият им брой беше без значение.

Но не всички стражи на Салимбени бяха тъпанари и, тъкмо когато хората на Джианоза се обнадеждиха, че ще преживеят нощта, бяха изненадани от силен шум в задната част на стаята. Те се обърнаха и видяха отворена врата и купчина пазачи, които влизаха през нея. Сега, когато враговете им нахлуваха от две посоки, хората на Джианоза бързо загубиха предимството си. Един след друг паднаха мъртви на пода, а стаята се изпълни със стражи.

Дори сега, когато всички надежди бяха загубени, Ромео не се впусна в бой.

— Погледни ме! — помоли той Жулиета, прегърнал безжизненото й тяло. Беше прекалено отдаден на мъката си, за да защитава себе си. — Погле…

Копие прелетя през стаята и се заби в гърба му. Той падна на леглото, притиснал Жулиета към себе си.

Тялото му се отпусна и пръстенът с орела падна от ръката му. Монах Лоренцо осъзна, че последното желание на приятеля му бе да постави пръстена на пръста на съпругата си. Без да мисли, той го грабна от леглото, но преди да успее да го постави на пръста на Жулиета, бе издърпан от силни ръце.

— Какво се случи тук, монахо? — извика капитанът на стражата. — Кой е този човек и защо уби Мона Жулиета?

— Този човек — отговори монахът, изцяло завладян от шока и мъката, за да изпитва страх — бе истинският й съпруг.

— Съпруг? — капитанът хвана монах Лоренцо за качулката на расото му и го разтърси. — Ти си миризлив лъжец! Но… — ухили се той заплашително, — ние имаме начини да поправим това.

Маестро Амброджио видя труповете със собствените си очи. Каруцата пристигна от „Рока ди Тентанано“ късно през нощта, когато той минаваше покрай палата на Салимбени. Пазачите на злодея побързаха да разтоварят страшния си товар пред очите на господаря си на предните стъпала на дома му.

Първи се появи монах Лоренцо; завързан и с превръзка на очите, той едва успя да слезе от каруцата. Ако се съдеше по грубия начин, по който го завлякоха в къщата, очевидно щяха да го отведат направо в стаята за мъчения. После пазачите свалиха труповете на Ромео, Жулиета и Нино, всичките увити в един и същи окървавен чаршаф.

По-късно някои хора твърдяха, че Салимбени погледнал трупа на сина си безчувствено. Но каменното лице на бащата не могло да заблуди маестрото. Салимбени осъзнал, че пред него е резултатът от мръсните му машинации. Господ го бе наказал — поднесе му любимия син като заклано агне, омазано с кръвта на двамата влюбени, които бе разделил против волята на небесата. В този момент, Салимбени разбра, че никога няма да избяга от ада, защото той самият бе дяволско изчадие и, където и по света да отидеше, демоните щяха да го намерят.

Маестро Амброджио се завърна в ателието си късно през нощта. Знаеше, че войниците на Салимбени можеха да потропат на вратата му всеки момент. Ако слуховете за мъченията в тъмницата на злодея бяха верни, горкият монах Лоренцо вероятно бе разказал всичко, което знаеше.

Художникът се зачуди дали наистина щяха да посмеят да се захванат и с него. Все пак, той бе прочут майстор и имаше много благородни покровители. Но не можеше да е сигурен. Убеден бе само в едно: ако избягаше от Сиена, никога вече нямаше да може да се завърне в любимия си град.

Маестрото огледа ателието си в търсене на уличаващи следи и видя портрета на Жулиета и дневника си, който лежеше на масата. Поспря за миг, за да напише един последен пасаж — няколко изречения за видяното тази нощ, после взе дневника и портрета, уви ги в плат, прибра ги в кутия и я скри на място, където никой друг не можеше да ги намери.

VI.I.

„Не, там ми е сърцето. О, върни се

към своята душа, бездушна пръст!“

Джанис не лъжеше, когато твърдеше, че е добра катерачка. По някаква причина, никога не бях вярвала на пощенските й картички от екзотични места, освен ако не разказваха за разочарования и разврат. Предпочитах да си я представям мъртво пияна в евтин мотел в Мексико, отколкото как се гмурка сред коралови рифове в кристалночистата вода, която бе описала на леля Роза, а не на мен, със следните думи: „Скачаш във водата като дърт грешник, а излизайки оттам се чувстваш като Ева през първата си сутрин в рая, преди Адам да се появи с вестници и цигари в ръка“.

Стоях на балкона и наблюдавах усилията й да се изкатери до мен и внезапно се шашнах от мисълта с какво нетърпение бях очаквала завръщането на сестра си. След като се бях разхождала нервно из стаята в продължение поне на час, стигнах до извода, че никога нямаше да успея да се справя сама и да осмисля сложната ситуация.

Винаги ставаше така. Когато като дете съобщавах на леля Роза за проблемите си, тя създаваше страхотна суматоха и ме караше да се чувствам още по-зле. Ако някое момче ме тормозеше в училище, тя се обаждаше на директора и на всички учители и настояваше да поговорят с родителите му. Джанис, случайно дочула разговора ни, просто свиваше рамене и казваше: „Той си пада по нея. Ще му мине. Какво има за вечеря?“. И винаги се оказваше права, макар да ми бе ужасно неприятно да го призная.

Вероятно и сега бе права. Не че одобрявах хапливите й забележки за Алесандро и Ева Мария, но някой трябваше да ги направи, а моят собствен разум явно бе замъглен.

Запъхтяна от катеренето, Джанис с готовност сграбчи ръката, която й подадох и най-после преметна крак през парапета.

— Катеренето — изстена тя, като се просна като чувал с картофи на балкона, — е сладка мъка!

— Защо не използва стълбите? — попитах логично.

— Много смешно! — изсумтя тя. — Особено като се има предвид, че някъде навън има масов убиец, който ме мрази и в червата си!

— Стига бе — ухилих се. — Ако Умберто искаше да ни извие вратовете, щеше да го направи много отдавна.

— Никога не можеш да си сигурна кога тези хора ще откачат напълно!

Джанис най-после се надигна и изтупа дрехите си.

— Особено сега, когато кутията на мама е у нас. Според мен, трябва да се изнесем оттук колкото се може по-бързо и…

Едва сега тя се вгледа в лицето ми и забеляза подпухналите ми очи.

— Господи, Джулс! — възкликна тя. — Какво става? Нещо май не е наред?

— Нищо — отговорих небрежно. — Тъкмо свърших да чета за Ромео и Жулиета. Краят не е щастлив. Нино се опитва да я съблазни, а тя се самоубива с приспивателно точно преди Ромео да се появи, за да я спаси.

— А ти какво, по дяволите, очакваше? — попита Джанис, като влезе в банята да си измие ръцете. — Хора като Салимбени не се променят. Дори и след милион години. Злодеи с усмивка. Нино… Алесандро… изработени са от същия материал. Или трябва да ги убиеш, или им позволяваш те да те убият.

— Ева Мария не е… — започнах, но Джанис не ме остави да довърша.

— Наистина ли? — презрително извика тя. — Позволи ми да разширя кръгозора ти. Ева Мария те обработва още от първия ден. Сериозно ли мислиш, че е била в същия самолет по съвпадение?

— Не говори абсурди! — възкликнах. — Никой не знаеше, че пристигам с този самолет, освен… — Замълчах.

— Точно така! — кимна Джанис и се метна на леглото. — Те очевидно работят заедно. Тя и Умберто. Не бих се изненадала, ако са брат и сестра. Нали знаеш, че мафията действа точно по този начин. Всичко е в семейството и всички защитават задниците на другите. Е, аз бих искала да защитя задника на гаджето ти, но пък не съм сигурна, че искам моят собствен да се озове циментиран в някой строеж.

— Я престани!

— Не, няма! Братовчедът Пепо твърди, че Салимбени — съпругът на Ева Мария, бил гадно копеле. Падал си по гангстерски маниери, лимузини и типове в лъскави костюми и сицилиански вратовръзки. Някои хора смятат, че Ева Мария е очистила богатото си мъжленце, за да поеме бизнеса му и да се отърве от лимита върху кредитната си карта. А твоят сладур очевидно е любимият й мускул, ако не и любовната й играчка. А сега тя го е насъскала срещу теб и въпросът е дали той ще изрови кокал за нея или за теб? Способна ли е девственицата да промени плейбоя или косматата му кръстница ще надделее и ще открадне семейните бижута веднага щом сложиш ръка на тях?

Изгледах я с повдигнати вежди.

— Свърши ли?

Джанис примигна няколко пъти.

— Определено. Изчезвам оттук. А ти?

— Не — отговорих решително и седнах изморено до нея. — Мама се е опитала да ни остави съкровище. А аз прецаках работата. Длъжна съм да оправя нещата. Плячката ще се превърне в ловец.

— Да бе! А пък тази плячка ще си подвие опашката — посочи тя себе си, после разлюля връзка ключове пред мен. — Прибирам се у дома.

— Откъде са ключовете?

— Старата къща на мама. Пепо ми разказа за нея. Намира се на около час път на юг, в Монталчино. Стояла е празна през всичките тези години — обясни ми тя и ме погледна с надежда. — Искаш ли да дойдеш?

Вторачих се в нея изненадано.

— Наистина ли искаш да дойда?

Джанис се надигна от леглото.

— Джулс — каза тя с необичайна искреност, — искам и двете да изчезнем оттук. Не става дума само за статуя и четири камъка. Тук става нещо наистина странно. Пепо ми разказа, че имало тайно общество от хора, които вярвали, че семейството ни е прокълнато и те трябвало да сложат край на проклятието. И познай кой ръководи шоуто? Да, твоята малка мафиотска кралица. Това са същите извратени гадории, по които мама си е падала… нещо, свързано с тайни кръвни обреди за викане на духовете на мъртвите. Прощавай, че не съм ентусиазирана по въпроса.

Станах и отидох до прозореца.

— Тя ме покани на купон. В лозето й във Вал Д’Орсия.

Замълчах за момент и се вгледах в отражението си.

— Ще отида.

Джанис не отговори и се обърнах да видя какво ставаше. Лежеше на леглото и притискаше ръце към лицето си.

— Мили боже! — изстена тя, като поклати глава. — Не мога да повярвам! Чакай да отгатна. Ел Нино също ще бъде там, нали?

Вдигнах ръце безпомощно.

— Стига, Джанис! Не искаш ли да стигнеш до дъното? Аз искам.

— И ще разбереш! — извика тя, като скочи от леглото и се заразхожда нервно из стаята. — Ще стигнеш до дъното със сигурност. А краката ти ще са в цимент. Кълна се в бога, ако направиш тая дивотия и умреш както всичките ни предшественици, които са погребани под замъка на Ева Мария, никога вече няма да ти проговоря!

Тя ме изгледа мрачно, а аз се вторачих в нея изненадано. Това не беше онази Джанис, която познавах. На нея нямаше да й пука за мен, освен в моменти, когато можеше да се зарадва на някой мой провал. А идеята за циментираните ми крака трябваше да я накара да избухне в смях, а не да хапе устната си, сякаш щеше да се разплаче.

— Добре — кимна тя по-спокойно, когато замълчах. — Давай тогава. Отивай и умри в някакъв сатанински ритуал. Ще провериш дали ми пука за теб.

— Това означава ли, че получавам благословията ти?

Тя промърмори.

— Откога пък се нуждаеш от благословията ми?

Джанис погледна бързо часовника си, после прикова очи в мен.

— Готова ли си?

Присвих очи.

— За какво?

— Мисля, че е време — отговори тя сухо — да изядем по един сладолед.

Прекарахме остатъка от следобеда в опитване на различни сладоледи в сладкарница, която се намираше на „Пиаца Салимбени“, точно срещу главния вход на банка „Монте Паски“. Не бяхме се помирили напълно, но поне постигнахме съгласие за две неща: знаехме прекалено малко за Алесандро, за да се чувстваме удобно от това, че щеше да ме откара утре на купона, и второ, италианският сладолед бе по-хубав от секса.

— Просто ми се довери за това — ухили се Джанис, като ми намигна, за да ме развесели.

Въпреки всичките си недостатъци, сестра ми винаги бе притежавала невероятно търпение. И сега в продължение на три часа остана да наблюдава улицата, докато аз седях свита на пейката в далечния ъгъл на сладкарницата, ужасена от мисълта да не бъда открита.

Внезапно Джанис ме дръпна без да каже нито дума. Но нямаше и нужда. Надникнах през витрината и видях как Алесандро прекоси площада пеша и продължа надолу по „Банки ди Сопра“.

— Отива в центъра! — отбеляза Джанис. — Знаех си! Типове като него не живеят в предградията. Или пък… — ухили ми се тя, — отива да се види с любовницата си.

И двете проточихме шии, за да видим по-добре, но Алесандро бе изчезнал.

— Мамка му!

Изстреляхме се от сладкарницата и забързахме по улицата, като се мъчехме да не привличаме много вниманието, което винаги бе предизвикателство в компанията на Джанис.

— Чакай! — сграбчих я за ръката. — Виждам го! Той е точно… Мамка му!

В този момент Алесандро спря, а ние двете се пъхнахме в най-близкия вход.

— Какво прави? — изсъсках, прекалено уплашена да не бъдем разкрити.

— Говори с някакъв човек — отговори Джанис. — Човек с жълто знаме. Какво им става с тия знамена! Всички тук разнасят знамена…

След секунда, продължихме преследването, като внимателно се придвижвахме покрай витрини и входове, за да не бъдем открити. Последвахме мишената си чак до площад „Постиерла“ и кафене „Карина“. Плячката ни вече бе спирала няколко пъти, за да поздрави познати, но когато улицата стана по-стръмна, броят приятели намаля.

— По дяволите! — възкликна Джанис, когато Алесандро спря да погали бебе в количка. — Този тип да не се е кандидатирал за кмет?

— Това се нарича „човешки взаимоотношения“ — промърморих. — Трябва да ги изпробваш някой път.

Джанис завъртя очи.

— Чуйте великата светска дама!

Канех се да й отговоря грубо, когато и двете осъзнахме, че мишената ни бе изчезнала.

— Хей! — ахна Джанис. — Къде, по дяволите, отиде тоя?

Забързахме към мястото, където го бяхме видели за последен път, на отсрещната страна на улицата пред фризьорския салон на Луиджи. Там открихме входа към най-малката и тъмна уличка в цяла Сиена.

— Виждаш ли го? — прошепнах, скрита зад Джанис.

— Не, но това е единственото място, където може да е изчезнал — отговори тя, като ме хвана за ръката и ме задърпа напред. — Хайде!

Докато пристъпвахме на пръсти в тъмната уличка, не можах да сдържа кикота си. Промъквахме се заедно, ръка за ръка, както бяхме правили като деца. Джанис ме изгледа строго, притеснена от шума, но когато видя смеха по лицето ми, тя също се закикоти.

— Не мога да повярвам, че правим всичко това! — прошепнах. — Срамна работа!

— Шшт! — изсъска тя. — Мисля, че това е лош квартал. — Тя посочи към рисунките със спрей по стените. — Какво е galleggiante? И какво, по дяволите, е станало през ’92?

— Колумб е открил Америка? — предположих аз и двете отново се изкикотихме.

В края си уличката се разшири и се превърна във „Виколо дей Персенези“. Застанахме за момент на ъгъла и се вслушахме внимателно. Джанис дори надникна, за да прецени ситуацията, но бързо се дръпна назад.

— Видя ли те? — прошепнах.

Джанис си пое дъх.

— Говори с някакъв тип. Има и кон.

— Кон?

Не й повярвах и надникнах, за да се уверя със собствените си очи. Наистина имаше кон. Стоеше в малко оградено място в далечния край на уличката, където слънчеви лъчи огряваха древните павета. Алесандро обаче вече не се виждаше. Обърнах се към Джанис ядосано.

— Няма го. Сега какво?

Без да чака съгласието ми, тя тръгна по „Виколо дей Персенези“ към коня и дресьорите му. Не знаех какво друго да направя, затова се втурнах след нея и задърпах ръката й, за да я накарам да спре.

— Полудя ли? — изсъсках. — Това е кон за „Палио“ и тези типове не искат туристи наоколо… Охраняват конете с цената на живота си!

— О, аз не съм туристка — отвърна Джанис небрежно, като се освободи от ръката ми. — Иди и изчакай мама зад ъгъла, пиленце.

Тя се приближи към хората около коня, а аз изпитах странна смесица от възхищение и желание да я очистя. Последният път, когато се чувствах по този начин, бе в девети клас. Тогава Джанис спонтанно грабна телефона и набра номера на момче от моя клас, само защото й бях споделила, че го харесвах.

— Извинете — каза тя мило на мъжете, — аз съм журналистка от Америка и съм тук заради „Палио“…

Докато стоях и чаках сестра ми да се позабавлява по идиотския си начин, някой отвори капаците на прозорец на третия етаж. Веднага щом осъзнах, че бе Алесандро, се залепих до стената. Страхувах се да не ме види и да си помисли, че се мотая из махалата му като някаква полудяла от любов тийнейджърка. За първи път в живота си бях доволна, че въобще не приличах на Джанис. Никой не можеше да отгатне, че сме сестри.

Най-после сестра ми се върна, но нямаше какво да докладва.

— Няма проблеми — казах спокойно. — Той живее тук, на третия етаж.

Джанис не ми повярва.

— Имаш предвид над музея?

— Каквато и да е сградата, той живее тук. Мисията е изпълнена. Случаят е приключен. Време е да си ходим.

— Какво имаш предвид с това, че мисията е изпълнена? — попита Джанис, като вдигна блеснали очи към прозореца на Алесандро. — Дойдохме тук, за да открием с какво се е заел. Смятам, че трябва да останем. А докато сме тук, да отидем да разгледаме музея. Тогава ще решим как да действаме нататък.

— Да не си се побъркала! — вреснах. — Няма да стъпя в тази сграда!

— Твоя си работа. — Сви рамене Джанис. — Стой си тук. Сигурна съм, че няма да те забележат.

Две жълти знамена с двуглави орли маркираха входа към музея на квартала на Орела. Ако знамената не бяха там, никога нямаше да предположим, че това бе вратата. Припомних си първото си посещение в музея на Бухала и срещата с Пепо. Сиенците очевидно държаха на усамотението си и биха направили всичко, за да избегнат вниманието. Лош късмет за тях бе, че провеждаха прочутото надбягване, което привличаше тълпи запотени чужденци всяка година. А повечето гости бяха толкова очаровани от града, че винаги искаха да се върнат тук. Несъмнено, сиенците бяха размишлявали как да направят любимия си град по-непривлекателен, но за съжаление, мерките им бяха безплодни.

Никой не ни посрещна, когато влязохме в музея. И, макар вратата да бе отворена, мястото изглеждаше безлюдно.

— Кой човек може да живее в музей? — прошепна Джанис. — Зловещо е.

— Не в музея — поправих я, — а над него. А и тук няма мумии.

— Откъде знаеш? — попита тя, като вдигна шлема на рицарска броня, за да се увери, че вътре няма никой. — Може да имат мумии на коне. Може би точно тук провеждат тайните си кръвни обреди и викат духовете на умрелите.

— Да бе! Благодаря ти, че ме направи съпричастна на възможността си да стигнеш до дъното на тази история.

— Хей! — вдигна ръце тя. — Пепо не знаеше нищо повече!

Стоях и я наблюдавах как се мотаеше наоколо и разглеждаше, преструвайки се, че изложените предмети много я интересуваха. И двете знаехме, че го правеше само за да ме дразни.

— Добре — изсъсках най-после. — Видя ли достатъчно знамена вече?

Вместо да ми отговори, тя просто влезе в съседната стая и ме остави сама.

Нужно ми бе известно време, за да я намеря. Беше влязла в малък параклис с великолепни маслени картини по стените и горящи на олтара свещи.

— Уха! — възкликна тя, когато отидох до нея. — Как ти харесва това за всекидневна? Какво правят тук? Четат молитви…?

— Надявам се да прочетат твоите! Имаш ли нещо против да си тръгваме най-после?

Но преди Джанис да успее да ми отговори, чухме стъпки. Паникьосано изскочихме светкавично от параклиса и затърсихме място, където да се скрием.

— Тук! — извиках и дръпнах Джанис зад един стъклен шкаф в съседната стая, пълен с вехти шлемове. Пет секунди по-късно, възрастна жена мина покрай нас с купчина сгънати пожълтели дрехи. Зад нея вървеше момченце на около осем години, пъхнало ръце в джобовете си и смръщило лице. Жената прекоси стаята бързо, но хлапето спря на около три метра от скривалището ни, за да разгледа древните мечове на стената.

Джанис се намръщи, но никоя от нас не посмя да помръдне. Ако момченцето ни откриеше, свити в ъгъла като истински злодеи, вероятно щяха да ни линчуват на мига.

За наш късмет, хлапето бе прекалено съсредоточено върху собствените си бели, за да обръща внимание на нещо друго. След като се увери, че баба му бе изчезнала, то се протегна, свали рапира от стената и зае поза за фехтовка. Беше толкова погълнато от забранените си занимания, че дори не чу как някой влезе в стаята.

— Не, не, не! — сгълча го Алесандро, като бързо прекоси стаята и взе рапирата от ръката на детето.

Но вместо да върне оръжието на стената, както всеки отговорен възрастен би постъпил, той просто показа на момченцето правилната поза и му върна рапирата.

— Ето така!

После взе друга рапира от стената и се заигра с хлапето. След малко ядосаният глас на възрастната жена извика:

— Енрико! Какво правиш?

След миг оръжията бяха обратно на стената, а когато бабата се появи на прага, Алесандро и момченцето стояха невинно с ръце зад гърба.

— Ах! — възкликна жената и, щастлива да види Алесандро, го целуна по двете бузи. — Ромео!

После продължи да говори бързо, но аз не я чух. Ако не стоях толкова близо до Джанис, сигурно щях да припадна.

— Господи, Джулс! — намръщи се Джанис и заговори беззвучно. — Стегни се!

Нямаше начин да се стегна. Всичко, което си въобразявах, че знам за Алесандро, се завъртя пред очите ми като рулетка. Осъзнах, че при всеки разговор с него, бях залагала погрешно.

Той не беше Парис, не беше Салимбени, нито дори Нино. Винаги си е бил Ромео. Не онзи плейбой Ромео, а изгнаникът, прокуден много отдавна от клюки и суеверия, който бе прекарал целия си живот в опити да се превърне в някой друг. Той ми бе казал, че Ромео е негов съперник. Ромео имал кръв по ръцете. Ромео бил прокълнат и хората биха искали да го смятат за мъртъв. Ромео не бил човекът, когото съм мислела, че познавам. И никога нямало да прави любов с мен в рими. Но пък Ромео също така бе човекът, дошъл да изпие чаша вино в ателието на маестро Липи късно през нощта и да разгледа портрета на Жулиета Толомей. За мен, това говореше повече от най-добрата поезия.

Но защо никога не ми бе казал истината? Бях го разпитвала за Ромео безброй пъти, а той винаги ми отговаряше, сякаш ставаше дума за съвсем друг човек. За човек, когото не бе разумно да познавам.

Внезапно си припомних куршума, увиснал на кожена връв на врата му, и разказа на Пепо в болницата как всички смятали Ромео за мъртъв. Припомних си и изражението на Алесандро, когато Пепо спомена, че Ромео бил извънбрачен син. Едва сега осъзнах гнева му към семейство Толомей, които се бяха отнасяли с него като със Салимбени и, следователно, като със заклет враг.

Също като мен.

След като всички напуснаха стаята — бабата и Енрико в една посока, а Алесандро — в другата, Джанис ме сграбчи за раменете с искрящи очи.

— Ще се стегнеш ли най-после!

Искаше прекалено много от мен.

— Ромео! — изстенах и се хванах за главата. — Как може той да е Ромео? Аз съм такава идиотка!

— Да, такава си, но това не е новина — грубо отвърна Джанис, която очевидно не бе в настроение за паника. — Не знаем дали той е Ромео. Истинският Ромео. Може това да е само второто му име. Ромео е често срещано италианско име. А ако наистина е онзи Ромео, това не променя нищо. Все още е в съдружие със Салимбени! И той прерови хотелската ти стая!

Преглътнах няколко пъти.

— Не се чувствам много добре.

— Добре, да изчезваме оттук.

Джанис ме хвана за ръката и ме задърпа напред, като мислеше, че отиваме към главния вход на музея. Вместо това се озовахме в част от изложбата, която не бяхме видели преди. Мястото напомняше на родствен храм. Вита каменна стълба от едната му страна водеше към някакво подземие.

— Какво има долу? — прошепна Джанис, като се протегна да види.

— Забрави! — отвърнах бързо. — Няма да се бутаме в тая проклета тъмница!

Но съдбата очевидно предпочете дързостта на Джанис пред страховете ми, защото в следващия миг отново чухме гласове, които идваха сякаш от всички страни, и двете се смъкнахме бързо по стълбите. Задъхани от страх да не ни открият, се сгушихме в подножието на витата стълба. Гласовете идваха все по-близо, а стъпките накрая спряха точно над главите ни.

— О, не! — прошепнах, преди Джанис да успее да затисне устата ми с ръка. — Това е той!

Спогледахме се с ококорени очи. Намирахме се в мазето на Алесандро и дори Джанис не се радваше на перспективата за среща. Изражението й, докато седеше до мен в тъмнината, определено бе средновековно. Предполагам, че и моето също.

В този миг, навсякъде около нас светнаха лампи и видяхме Алесандро да слиза по стълбите, после да спира за момент.

— Чао, Алесио, как си? — попита той, поздравявайки поредния познат.

Джанис и аз се спогледахме с известно облекчение. И двете осъзнавахме, че унижението ни бе отложено поне с няколко минути.

Огледахме се трескаво наоколо, за да преценим възможностите си, и видяхме, че наистина бяхме хванати в капан, както бях предрекла. С изключение на три огромни дупки в стената — черните устни на пещерите Ботини, нямаше друг изход. Можехме единствено да се качим обратно горе и да минем покрай Алесандро. Нямаше начин да се прокраднем и през пещерите, тъй като входовете им бяха закрити с черни железни решетки.

Но Толомей никога не се предават. Надигнахме се и започнахме да изпробваме решетките с треперещи ръце. Аз най-вече се мъчех да разбера дали щяхме да успеем да се мушнем през тях, а Джанис експертно опипваше всеки болт и панта и отказваше да повярва, че няма начин да ги отворим. За нея, всяка стена имаше врата, всяка врата имаше ключ, а всяка купчина лайна имаше бутон за изстрелване. Човек просто трябваше да ги намери.

— Псст! — махна ми тя развълнувано и ми показа, че третата решетка се отваряше точно като врата, при това без да скърца. — Хайде!

Навлязохме в пещерата докъдето ни позволяваше светлината. После направихме още няколко крачки в тъмнината и накрая спряхме.

— Ако имахме фенер — започна Джанис. — Ох, мамка му!

Едва не си ударихме главите една в друга, когато внезапно лъч светлина освети пещерата и спря на сантиметри от нас, после се оттегли като вълна от брега.

Стреснати от неочакваната изненада, се запрепъвахме навътре в пещерата. Накрая открихме нещо като ниша, която бе достатъчно голяма да ни подслони и двете.

— Идва ли? Идва ли? — нервно прошепна Джанис, която не можеше да види. — Той ли е?

Надникнах за миг, после бързо се дръпнах назад.

— Да, да, да!

Трудно бе да се види нещо друго, освен лъча светлина, който подскачаше нагоре-надолу, но след малко положението се стабилизира и аз посмях да погледна отново. Наистина беше Алесандро, или Ромео, и, доколкото видях, бе спрял, за да отвори малка врата в стената на пещерата, стиснал фенера под мишница.

— Какво прави? — полюбопитства Джанис.

— Прилича на сейф. Вади нещо. Кутия.

Джанис ме сръга развълнувано.

— Може да е прочутото cencio!

Погледнах отново.

— Не, прекалено малко е. Прилича на кутия за пури.

— Знаех си! — изсумтя Джанис. — Той е пушач.

Вторачих се напрегнато в Алесандро, който заключи сейфа и тръгна обратно към музея с кутията в ръка. След минута, желязната врата се затвори зад гърба му с трясък, който отекна в пещерата и в ушите ни.

— Олеле! — прошепна Джанис.

— Не ми казвай…

Обърнах се към нея с надеждата, че щеше да ме успокои, но дори в тъмнината успях да видя овчето изражение на лицето й.

— Ами преди се чудех защо не беше заключена… — отбранително каза тя.

— Но това не те спря, нали! — отвърнах рязко. — И сега наистина сме хванати в капан!

— Къде ти е желанието за приключения?

Джанис винаги избираше да превърне необходимостта в добродетел. Това бе вторият й любим спорт.

— Това е страхотно! Винаги съм искала да изследвам пещери. Все ще излезем отнякъде, нали?

Тя ме изгледа закачливо.

— Или малката Жулиета предпочита да бъде спасена от Ромео?

Веднъж Умберто ни описа римските катакомби, след като цяла вечер бяхме досаждали на леля Роза с въпроси за Италия и защо не можехме да отидем там. Той ни връчи по една кърпа за чинии, за да му помогнем, а после ни обясни как ранните християни се събирали в тайни пещери под земята, където никой не можел да ги види и да докладва за действията им на езическия император. Освен това, същите тези християни увивали мъртвите си в савани и ги носели долу в пещерите, в противоречие с римската традиция за кремация; подреждали телата на рафтове в каменните стени и изпълнявали погребални обреди с надеждата за второ пришествие.

Умберто заключи, че ако толкова ни се ходеше в Италия, първо щял да ни заведе долу в пещерите и да ни покаже всички интересни скелети.

Докато двете с Джанис вървяхме през богини, препъвайки се в тъмното, започнах да си припомням подробно историите на Умберто. Също като древните християни, аз и Джанис се криехме в пещерите, за да не бъдем разкрити. И също като тях, не знаехме точно кога и къде най-после ще излезем на повърхността, ако това въобще станеше.

— Джан? — докоснах я по гърба леко. — Според теб, дали той не ми е казал, че е Ромео, защото е искал да се влюбя в него истински, а не заради името му?

Предполагам, че нямах право да я обвинявам за недоволния й стон.

— Добре — продължих. — Значи не ми е казал, че е Ромео, защото не е искал някаква досадна девственица да провали анонимността му?

— Джулс! — извика Джанис, най-после достатъчно раздразнена. — Ще спреш ли да се тормозиш? Дори не знаем дали той е Ромео. А дори да е, пак ще му разгоня фамилията задето се държа с теб по този начин.

Отново се изненадах от думите й и загрижеността й за чувствата ми. Започнах да се чудя дали това бе нещо ново или просто не бях искала да го призная преди.

— Знаеш ли — казах, като отново я побутнах. — Когато казах, че предпочитам да бъда прекарана от него, а не от теб… не го мислех.

Не виждах лицето й, но усетих, че се усмихваше.

— Страхувам се — отвърна тя небрежно, — че силно ще се разочароваш от мен.

Продължихме напред безмълвно, но не можах да се сдържа и се върнах на темата за предателството на Алесандро.

— Работата е там, че той никога не ми е казвал, че е Салимбени. Вечно аз…

Джанис въздъхна.

— Чакай да отгатна. Също така никога не ти е казвал, че има нещо общо с кражбата в музея, нали?

— Това беше Бруно Карера! — възкликнах. — Той е работел за Умберто!

— О, не, Джули, скъпа. — Джанис се опита да имитира Алесандро, но не успя. — Аз не откраднах знамето на Ромео. Защо да го правя? За мен това е само стар парцал. Но чакай да се погрижа за този остър нож. Страх ме е да не се нараниш с него. Как го нарече? Кинжал?

— Не беше така — промърморих.

— Скъпа, той те е излъгал! — каза Джанис. — И колкото по-скоро загрееш това, толкова по-добре. Довери ми се, този тип няма никакви чувства към теб. Всичкото е игра, за да се добере до мангизите.

Туш. Не можех да се сетя за логичен отговор.

— Много мило. Страхотно ти благодаря — избърборих най-после.

Джанис спря и ме прегърна.

— Просто се опитвам да те спася да не ти разбие сърцето.

— Мислех, че нямам сърце?

— Е, изглежда наскоро ти е пораснало — засмя се тя. — Лоша работа. Без него беше по-забавна. Хайде, Джулс! Какво се случи с Ледената кралица? Съществува ли все още някъде вътре в теб? — Тя ме разтърси леко и, когато най-после се засмях, добави благосклонно. — Бездруго, аз съм виновна. Трябваше да го предвидя. Той шофира шибано алфа ромео, за бога!

Ако не бяхме спрели, нямаше да забележим малкия отвор в стената вляво и слабата светлина, която се процеждаше през него. Беше около четирийсет сантиметра в диаметър, но когато надникнах вътре, видях, че се издигаше поне десет-петнайсет метра нагоре. На края се виждаше вертикален отвор и синьо небе над него. Дори успях да повярвам, че чувам шум от улично движение.

— Слава богу! — възкликна Джанис. — Спасени сме. Тръгвай първа. Възрастта преди красотата.

Катеренето нагоре в толкова тясно пространство бе трудно и безброй пъти се плъзнах обратно назад.

— Хайде! — подтикна ме Джанис, застанала точно зад мен. — Да вървим!

— Защо ти не тръгна първа? — извиках ядосано. — Ти си прочутата катерачка.

— Ето. — Тя сложи ръка под крака ми. — Избутай се нагоре.

Бавно и агонизиращо, стигнахме до върха на шахтата. Тя се разширяваше в края и Джанис дори застана до мен, но мястото все пак бе неудобно.

— Пфу! — извика тя, като огледа боклуците, които хората бяха хвърлили през решетката. — Отвратително! Това хамбургер ли е? Хей, виж! — Тя вдигна нещо. — Мобифон! Чакай… не, съжалявам. Батерията е изтощена.

— Свърши ли с ровенето из боклуците? Можем ли да продължим?

Най-после стигнахме до решетката, която ни разделяше от земята.

— Къде сме? — попита Джанис, като притисна нос към бронзовата решетка. — Мили Боже! Това е „Кампо“!

Почуках по решетката.

— Ох, доста е солидна!

— Хей! Хей! — закрещя Джанис. — Някой може ли да ме чуе? Има ли някой наоколо?

Няколко секунди по-късно се появи изненадана тийнейджърка и клекна да ни види.

— Чао? — усмихна се тя чаровно. — Аз съм Антонела.

— Здрасти, Антонела — поздравих я бързо. — Заклещени сме тук. Можеш ли да намериш някой, който да ни помогне?

Двайсет минути по-късно, обутите в сандали крака на Антонела се завърнаха.

— Маестро? Маестро Липи?

Толкова се изненадах да видя приятеля си художник, че гласът ми почти ми изневери.

— Здравей! Помниш ли ме? Спах на канапето ти.

— Разбира се, че те помня — ухили се той. — Как си?

— Ами… мислиш ли, че е възможно да вдигнеш това нещо? — попитах, като посочих решетката. — Заклещени сме тук. А това е сестра ми, между другото.

Маестро Липи коленичи, за да ни види по-добре.

— Да не сте ходили някъде, където не е трябвало?

Усмихнах се кротко.

— Страхувам се, че да.

Маестрото се намръщи.

— Намерихте ли гроба й? Откраднахте ли очите й? Не ти ли казах да ги оставиш там, където са?

— Не сме направили нищо! — отвърнах бързо, като погледнах Джанис и видях как очите й се разширяват. — Просто се заклещихме. Мислиш ли, че ще можеш… — отново почуках по решетката, — да вдигнеш това нещо?

— Разбира се — отговори той без колебание. — Съвсем лесно е.

— Сигурен ли си?

— Разбира се! — ухили се той. — Аз я направих!

Днес вечерята ни беше спагети от консерва, украсени със стръкче розмарин от саксия на прозореца на маестро Липи. Тримата едва се събрахме около масата в ателието му, тъй като се налагаше да споделяме пространството с произведения на изкуството и растения в саксии, но въпреки това той и Джанис се забавляваха чудесно.

— Много си тиха — отбеляза художникът, като наля още вино в чашите.

— Жулиета имаше кратък сблъсък с Ромео — обясни Джанис вместо мен. — Той я сравни с луната. Голяма грешка.

— Ах! — отвърна маестро Липи. — Той беше тук снощи. Не беше щастлив. Сега разбирам защо.

— Идвал е тук снощи? — възкликнах учудено.

— Да — кимна художникът. — Каза ми, че не приличаш на портрета. Била си много по-красива. И още нещо… а, да, смъртоносна.

Маестрото се засмя и вдигна чашата си развеселено.

— Дали случайно ти спомена защо си играе с мен вместо още в самото начало да ми каже, че е Ромео? Мислех го за друг човек.

Художникът ме изгледа изненадано.

— Ама ти не го ли позна?

— Не! — изстенах и се хванах за главата. — Не го познах. А и той със сигурност не ме разпозна.

— Какво точно можеш да ни кажеш за този тип? — намеси се Джанис. — Колко човека знаят, че е Ромео?

— Знам само, че не иска да го наричат Ромео — отговори художникът. — Само семейството му го нарича така. Голяма тайна. Не знам защо. Иска да го наричат Алесандро Сантини…

Ахнах.

— През цялото време си знаел името му! Защо не ми каза?

— Мислех, че и ти знаеш — отговори маестрото. — Ти си Жулиета! Май имаш нужда от очила!

— Извинявай — прекъсна го Джанис, — но ти откъде знаеш, че той е Ромео?

Маестро Липи ни изгледа шашнато.

— Аз… аз…

— Моля те, не ми казвай, че го познаваш от друг живот — продължи Джанис, — защото ако го направиш, сигурно ще се напишкам.

— Не — отговори маестрото намръщено. — Познах го от стенописа в „Палацо Публико“. А после видях орела на Марескоти на ръката му. — Той посочи вътрешната част на ръката ми между китката и лакътя. — Точно тук. Никога ли не си го забелязвала?

За няколко секунди се завърнах в мазето на банката, където упорито се бях опитала да не обръщам внимание на татуировките на Алесандро, докато обсъждахме факта, че ме следяха. Дори тогава бях осъзнала, че, за разлика от украсите на Джанис, не са сувенири от пиянски оргии в Амстердам, но не се бях сетила, че може да съдържат важни следи към личността му. Всъщност, тогава бях прекалено заета да търся дипломи по стените на кабинета му, за да разбера, че пред мен стоеше човек, който не показваше ценностите си в сребърна рамка, а ги носеше на тялото си.

— Жулиета няма нужда от очила — отбеляза Джанис, развеселена от замисления ми вид, — а от нов мозък.

— Не искам да променям темата — казах, като взех чантата си, — но имаш ли нещо против да ни преведеш нещо?

Подадох на маестро Липи италианския текст от кутията на мама, който разнасях със себе си от няколко дни с надеждата да намеря преводач. Отначало бях решила да помоля Алесандро, но нещо ме бе възпряло. Не можех да обясня какво точно.

— Мислим, че може да е важно — добавих.

Маестрото взе текста и прегледа заглавието и първите няколко пасажа.

— Това — каза той изненадано — е история. Нарича се „Чудото на Мона Мина“. Много е дълга. Сигурни ли сте, че искате да я чуете?

VI.II.

„По дяволите двете ви семейства!

Те ме превърнаха в добра храна.

За червеите! Двете ви семейства!“

„Чудото на Мона Мина“, Сиена, 1370 година

Има легенда, която не е позната на много хора. Историята на чудо, сътворено от Света Катерина, но поради прочутите имена на замесените, цялата работа била потулена преди да стане обществено достояние. Света Катерина израснала в квартал „Фонтебранда“ и още откак била съвсем малка, хората знаели, че притежава специална дарба. Идвали при нея заради болежките си, а тя ги лекувала с докосването си. Сега, като зряла жена, прекарвала цялото си време в грижи за болните в болницата към катедралата в Сиена „Санта Мария дела Скала“.

Един ден Света Катерина била повикана в палата на Салимбени и, когато пристигнала там, видяла, че къщата е изпълнена с ужас. Хората й обяснили, че преди четири нощи, тук се състояла величествена сватба. Булката била от семейство Толомей, красивата Мина. Младоженецът бил син на Салимбени и двете семейства празнували весело предстоящия дълъг мир.

Но когато младоженецът влязъл в спалнята в полунощ, булката не била там. Той разпитал слугите, но никой не я бил виждал. Младоженецът се уплашил. Какво ли се е случило с Мина? Дали е избягала? Или е била отвлечена от врагове? Но кой би посмял да причини подобно нещо на Толомей и Салимбени? Невъзможно. И така, младоженецът се разтичал наоколо в търсене на булката си. Разпитал слугите и стражите. Нямало начин Мина да напусне къщата без да я видят. А и сърцето му подсказвало, че тя не е избягала. Той бил млад и хубав мъж и тя никога не би избягала от него. Но сега, младият Салимбени трябвало да съобщи новината на своя и нейния баща. Когато те чули какво е станало, започнали да търсят Мина.

Преровили спалните, кухнята, дори тавана, но в ранните сутрешни часове се предали. Когато новият ден започнал, най-старата баба Мона Сесилия слязла долу и намерила всички облени в сълзи. Мъжете обсъждали как да започнат война срещу този и онзи. Мона Сесилия ги изслушала, после казала:

— Тъжни ми господа, елате с мен и ще намеря вашата Мина. В къщата има едно място, което не сте проверили, а старото ми сърце чувства, че тя е там.

Мона Сесилия ги завела в древните тъмници на палата дълбоко под земята. Показала им, че вратите били отворени с ключовете, дадени на булката на сватбата. После им обяснила, че никой не бил слизал в пещерите от много години, тъй като всички се страхували от тъмнината. Старците се ужасили. Не можели да повярват, че на новата булка били дадени ключове от всички тайни врати. Докато вървели напред, гневът и страхът им нараствали. Знаели, че долу е тъмно и страшно и там в миналото, още преди Черната смърт, са ставали неща, които е по-добре да бъдат забравени. И така, всички благородни мъже вървели след Мона Сесилия с факли в ръце и не можели да повярват на очите си.

Най-после стигнали до малка стая, която в миналото била използвана за изтезания. Мона Сесилия спряла и всички се заковали до нея. Чули как някой скимти. Младоженецът се втурнал вътре, а когато светлината от факлата му достигнала до далечния ъгъл на килията, видял там булката си. Тя седяла на пода във фината си синя нощница, треперела от студ и била толкова уплашена, че започнала да пищи, когато видяла мъжете. Не познала никого, дори баща си. Разбира се, те я вдигнали и отнесли горе. Увили я във вълна и й дали хубави неща за ядене и пиене, но Мина не спирала да трепери и отблъсквала всичко. Баща й се опитал да поговори с нея, но тя обърнала глава настрани и отказала да го погледне. Най-после горкият човек я хванал за рамената и я попитал:

— Мина, не помниш ли, че си моята малка дъщеря?

Но тя го отблъснала и със страшен чужд глас отговорила:

— Не. Аз не съм твоята Мина. Моето име е Лоренцо.

Можете да си представите ужаса на двете семейства, когато осъзнали, че Мина е полудяла. Жените започнали да се молят на Богородица, а мъжете — да се обвиняват, че са лоши бащи и братя задето са намерили Мина толкова късно. Единствената, която запазил спокойствие, била Мона Сесилия. Тя седнала до Мина, погалила косата й и се опитала да я накара да проговори отново.

Но Мина само се люлеела напред-назад и не поглеждала никого. Накрая Мона Сесилия казала:

— Лоренцо, скъпи Лоренцо, аз съм Мона Сесилия. Знам какво са ти причинили!

Най-после Мина погледнала старата жена и започнала да плаче. А Мона Сесилия я прегърнала и я оставила да се наплаче. По-късно двете заспали заедно на брачното ложе. Мона Мина спала в продължение на три дни. Сънувала ужасни кошмари и будела цялата къща с виковете си. Накрая семействата решили да повикат Света Катерина.

След като чула историята, Света Катерина разбрала, че в Мона Мина се е вселил дух, но не се изплашила от него. Седнала до леглото на младата жена и останала там цяла нощ, като се молела без да спре. На сутринта Мона Мина се събудила и си спомнила коя е.

В къщата настъпила радост и всички хвалели Света Катерина, макар тя да ги сгълчала и да им обяснила, че само господ заслужавал похвали. Но дори в този щастлив час, Мона Мина все още била потисната. Попитали я каква е причината и тя им отговорила, че трябвало да им предаде послание от Лоренцо. И нямало да се успокои докато не им го кажела. Можете да си представите как всички се ужасили, когато я чули отново да говори за Лоренцо, но се съгласили да чуят посланието. Тя обаче не успяла да си го припомни и се разплакала. А роднините се уплашили, че отново си е изгубила разума. Света Катерина й подала перо и казала:

— Скъпа, остави Лоренцо да напише посланието си с твоята ръка.

— Но аз не мога да пиша! — възразила Мина.

— Не можеш — кимнала Света Катерина, — но Лоренцо може и ръката му ще движи твоята.

И така, Мина взела перото и зачакала ръката й да се задвижи, а Света Катерина започнала да се моли за нея. Най-после, Мина станала без да каже и дума и заслизала по стълбите към мазето, а всички я последвали. Влязла в стаята, където я намерили, отишла до стената и започнала да прокарва пръст по нея, сякаш пишела. Мъжете се втурнали напред с факли в ръце и я попитали какво пише.

— Прочетете! — отговорила тя.

Обяснили й, че написаното от нея е невидимо, а тя отвърнала:

— Не е, точно тук е, не го ли виждате?

Най-после, Света Катерина изпратила едно момче да донесе боя за дрехи от работилницата на баща й и накарала Мона Мина да натопи пръст в боята и да очертае написаното. Младата жена, която никога не се била учила да чете и пише, изпълнила цялата стена, а от написаното благородниците изстинали от ужас. Това е посланието, което Лоренцо накарал Мина да напише:

„Чума и по двете ви къщи.

Всички ще изгорите в огън и кръв.

Децата ви ще хленчат завинаги под лоша луна.

Докато поправите греховете си и коленичите пред Девата.

А Жулиета се събуди да прегърне любимия си Ромео.“

След като Мина приключила с писането, тя паднала в ръцете на мъжа си, повикала го по име и го помолила да я отведе, тъй като задачата й била изпълнена. Той изплакал от облекчение и я завел горе, а Мина никога вече не проговорила с гласа на Лоренцо. Но никога не забравила какво й се случило и решила, че иска да разбере кой е бил Лоренцо и защо е проговорил чрез нея, макар баща й и свекърът й да правили всичко възможно да скрият истината от нея.

Мона Мина била упорита жена, истинска Толомей. Прекарвала много часове със старата Мона Сесилия, когато съпругът й отсъствал по работа. Слушала истории за миналото и задавала много въпроси. Отначало старата жена се страхувала, но пък знаела, че ще получи спокойствие, ако прехвърли бремето си върху друг човек, така че истината да не умре с нея.

Мона Сесилия разказала на Мина, че точно там, където написала ужасното проклятие на стената, преди много години млад монах на име Лоренцо написал същите думи със собствената си кръв. Това била килията, където го държали и измъчвали до смъртта му.

— Но кой? — попитала Мина, като хванала изкривените старчески ръце на Мона Сесилия. — Кой му е причинил това и защо?

— Един мъж — отговорила тъжно Мона Сесилия, — за когото отдавна спрях да мисля като за мой баща.

Мона Сесилия обяснила, че този мъж управлявал дома на Салимбени по време на великата чума и бил истински тиранин. Някои хора се опитвали да го извинят, като казвали, че когато бил малко момченце, бандити от семейство Толомей убили майка му пред очите му, но това не е оправдание да причиняваш същото на други хора. А Салимбени правел точно това. Бил жесток към враговете си и ужасно строг към семейството си. Когато поредната съпруга му омръзнела, той я затварял на село и нареждал на слугите си да не я хранят. А веднага щом горката жена починела, той се женел отново. Колкото повече остарявал, толкова по-млади ставали съпругите му, но накрая дори младостта вече не можела да го задоволи и в отчаянието си развил неестествено желание към една млада жена, чиито родители били убити по негово нареждане. Тя се казвала Жулиета.

Въпреки факта, че Жулиета била вече тайно омъжена за друг и хората вярвали, че Богородица е благословила младата двойка, Салимбени се оженил насила за девойката и с това предизвикал най-страшния враг, който човек може да има. Всички знаели, че Богородица не обича човешка намеса в плановете й и наказала Салимбени с най-срамното проклятие.

През първата брачна нощ, младоженецът не успял да консумира брака си. Немощта му продължила дълго и накрая из целия град се разнесъл слух, че жена му още не му е истинска съпруга.

Това би трябвало да вдъхне надежда в сърцето на любимия на Жулиета, но той също страдал от гнева на Дева Мария. Името му било Ромео. Богородица му дала велика любов, а Ромео й дал в замяна обета си. Заклел се, че ще легне с булката си на знаме, посветено на Девата, но тъй като девойката се омъжила за друг, той не успял да спази обещанието си и отчаян напуснал града. Някои вярвали, че е в Александрия, други твърдели, че е в Светите земи. Всъщност, той се криел в манастир, недалеч от града, заедно с приятеля си, монах Лоренцо, и двамата планирали как да откраднат булката му.

Според някои хора, младата двойка била пострадала от голяма несправедливост. Те настоявали всички да се подчинят на Дева Мария, тъй като лошото й настроение вече се разпростряло върху целия град, превръщайки мъжете в нещастни жертви на подигравките на съпругите им. И така, хората в Сиена настояли прокълнатия брак между Салимбени и Жулиета да бъде анулиран, а Ромео — върнат у дома, за да изпълни задълженията си и към двете девици за доброто на града.

За да заглуши тези гласове, Салимбени изпратил Жулиета на село, точно както бил постъпил с майката на Мона Сесилия преди години. Там тя трябвало да си умре незабелязано и да го освободи да се ожени за друга. Но съдбата имала други планове за младата жена. С помощта на монах Лоренцо и райските ангели, Ромео проникнал в затвора на Жулиета, за да й помогне да избяга. Но стражите чули гласове в спалнята й, нахлули там, за да открият съпругата на господаря си в прегръдките на непознат.

Без колебание, стражите убили и двамата и арестували монах Лоренцо. А той ги проклел задето действали срещу волята на Богородица. По пътя към Сиена, любимият син на Салимбени, малкият брат на Мона Сесилия — Нино — бил хвърлен от коня си и умрял.

Заради всички тези обиди и мъки Салимбени измъчвал монах Лоренцо. Поканил чичото на Жулиета, господин Толомей да стане свидетел на наказанието на непокорния монах, който унищожил плановете им да обединят своите две враждуващи семейства чрез брак. Това били хората, които монах Лоренцо проклел с писанието си на стената: господин Салимбени и господин Толомей.

След като монахът умрял, Салимбени погребал трупа му под пода на килията, както бил обичаят в семейството. Накарал слугите си да измият проклятието и боядисал стената. Но скоро открил, че тези мерки не били достатъчни да поправят стореното.

Няколко нощи по-късно, монах Лоренцо се появил в съня му и Салимбени се изпълнил с ужас и затворил старата килия за мъчения, за да задържи там страшния дух. Внезапно Салимбени започнал да се вслушва в гласовете на хората, които твърдели, че е прокълнат и Богородица и всичките демони търсели начини да го накажат. Гласовете били навсякъде — на улицата, на пазара, в църквата. Чувал ги дори когато бил сам. Една нощ в палата му избухнал страховит пожар и той бил сигурен, че това е част от проклятието на монах Лоренцо, което твърдяло, че семейството му ще изчезне в огън и кръв.

По това време, първите слухове за Черната смърт се разнесли из Сиена. От Ориента се връщали поклонници, които разказвали за ужасната чума, унищожила повече села, отколкото някоя могъща армия. Но повечето хора вярвали, че това е нещо, което ще засегне само неверниците. Били сигурни, че Богородица ще разстеле защитната си мантия над Сиена, а молитвите и свещите ще прогонят злото, ако то някога прекоси океана и стъпи в Свещената Римска империя.

Но Салимбени бил живял прекалено дълго време с илюзията, че всичко добро, което му се случвало, било в резултат на гениалността му. Сега, когато предстояло нещо лошо, той, разбира се, повярвал, че и това се дължало на него. Полудял по идеята, че той бил причината за всички бедствия, стоварили се върху неговото семейство и това на Толомей. Също така повярвал, че той е виновен за приближаващата към Сиена чума. В лудостта си, той изровил труповете на Жулиета и Ромео и ги погребал отново, в свят гроб, за да заглуши гласовете на хората, или по-точно гласовете в собствената си глава, които го обвинявали за убийството на младите хора, чиято любов била благословена от небесата.

Салимбени имал огромно желание да се сдобри с духа на монах Лоренцо и прекарал много нощи, вторачен в проклятието, написано на парче пергамент, опитвайки се да открие начин да изпълни заръката на Лоренцо — „да изкупи греховете и коленичи пред Богородица“. Дори поканил в дома си умни професори от университета, за да размишляват как да накарат Жулиета да се събуди, за да прегърне любимия си Ромео. Накрая професорите измислили план.

Според тях, за да се отървял от проклятието, Салимбени трябвало първо да приеме мисълта, че богатството било лошо нещо и човек, който притежавал злато, не бил щастлив човек. След като признаел това, нямало да съжалява, че се налага да плати огромни суми от състоянието си на хората, които се стараели да го отърват от вината му, а по-точно на умните професори. Освен това трябвало да поръча скъпа скулптура, която да премахне проклятието и да му позволи да спи спокойно нощем, тъй като с жертването на мръсните си пари, той щял да откупи прошка за целия град и да го защити от чумата.

Казали му, че покритата с чисто злато статуя трябва да бъде поставена на гроба на Ромео и Жулиета и да се превърне в противоотрова срещу проклятието на монах Лоренцо. Налагало се Салимбени да вземе скъпоценните камъни от венчалната корона на Жулиета и да ги използва за очи на статуята. Два зелени изумруда за очите на Ромео и два сини сапфира за жена му. А надписът под статуята бил следният:

„Тук почива вярната Жулиета.

С любовта и милостта на господ.

Да бъде събудена от Ромео, истинския си съпруг,

в час на божия милост.“

По този начин Салимбени щял да пресъздаде възкресението им и да позволи на двамата влюбени да се прегърнат завинаги. А всеки жител на Сиена, който видел статуята, щял да нарече Салимбени щедър и религиозен човек.

За да подсили това впечатление, Салимбени трябвало да подготви история за собствената си доброта и да плати за приказка, която да го освободи завинаги от вината. Приказката трябвало да бъде за Ромео и Жулиета и да съдържа толкова поезия и неяснота колкото най-доброто изкуство, защото сладкодумен разказвач с интересни лъжи привлича повече вниманието, отколкото честен досадник.

А пък хората, които въпреки всичко нямало да замълчат за вината на Салимбени, трябвало да бъдат смълчани или със злато или с желязо по гърбовете им. Само когато се отърве от злите езици, Салимбени можел да се надява да бъде пречистен в очите на хората и да се върне обратно в молитвите им и, следователно, в божията милост.

Това били препоръките на университетските професори и Салимбени енергично се захванал да ги изпълнява. Първо се погрижил да затвори техните собствени усти, преди да започнат да го клеветят. После наел прочутия художник маестро Амброджио да надзирава работата по златната статуя. А след като тя била готова и скъпоценните очи поставени по местата им, Салимбени сложил двама пазачи в параклиса, за да пазят безсмъртната двойка.

Но дори статуята и стражите не успели да удържат Чумата. В продължение на повече от година зловещата болест върлувала из Сиена, покривала здрави тела с черни циреи и убивала всеки, когото докоснела. Половината население на града загинало. Накрая нямало достатъчно оцелели, които да погребват мъртвите. Улиците се изпълнили с гниещи трупове, а онези, които все още можели да ядат, умирали от глад поради липса на храна.

След като всичко приключило, светът се променил. Спомените на хората били заличени. Оцелелите били прекалено заети със собствените си нужди, за да се занимават с изкуство и клюки, и така историята на Ромео и Жулиета постепенно се превърнала в ехо от друг свят, който хората рядко си припомняли. Гробът изчезнал завинаги, погребан под планина от мъртъвци. Останали само няколко човека, които знаели цената на статуята. Маестро Амброджио, който лично поставил скъпоценните камъни, бил един от хилядите жители на Сиена, загинали по време на Чумата.

Когато Мина чула разказа на Мона Сесилия за монах Лоренцо, решила, че все пак може да се направи нещо, за да умиротворят духа му. Един ден, когато съпругът й изглеждал особено влюбен в нея преди отпътуването си по работа, тя наредила на четирима слуги да я последват в мазето и да разбият пода в килията за мъчения.

Естествено, слугите не се зарадвали на зловещата задача, но господарката им стояла търпеливо до тях докато работели и ги подтиквала с обещания за сладки торти за награда.

По време на копането, намерили костите не само на един, а на няколко човека. Отначало им прилошало от откритието, но когато видели, че Мина, макар и пребледняла, не помръднала от мястото си, превъзмогнали ужаса си и продължили работата. Постепенно, всички се изпълнили с възхищение към младата жена, твърдо решена да отърве дома от старото зло.

След като всички кости били събрани, Мина накарала слугите да ги увият в савани и да ги занесат на гробището. Оставила само трупа на монах Лоренцо. Несигурна как точно да постъпи, тя поседяла до него известно време, загледана в разпятието в ръката му. Накрая, в главата й се оформил план за действие.

Преди сватбата си, Мина имала изповедник, свят и чудесен човек от южния град Витербо, който често й разказвал за катедралата „Свети Лоренцо“ в града. Тя се зачудила дали да не изпрати там останките на монаха, за да намери мир и спокойствие сред братята си и далеч от Сиена, която му е причинила толкова страдания.

Вечерта, когато съпругът й се завърнал, Мина била подготвила всичко. Останките на монах Лоренцо почивали в дървен ковчег, готов да бъде качен на каруцата. Писмо до монасите в „Свети Лоренцо“ обяснявало достатъчно, за да ги накара да разберат, че пред тях лежи човек, който заслужава край на страданията си. Оставало й само да получи одобрението на съпруга си и малко пари, а през няколкото месеца брак Мина била научила, че след една приятна вечер може да има каквото пожелае от мъжа си.

Рано на следващата сутрин преди мъглата да се вдигне над „Пиаца Салимбени“, тя застанала до прозореца в спалнята си и видяла как каруцата с ковчега потегля към Витербо. На врата й висяло разпятието на монах Лоренцо, почистено и излъскано. Първият й импулс бил да го постави в ковчега с останките на монаха, но после решила да го запази като спомен от мистичната им връзка.

Все още не разбирала защо монахът решил да проговори чрез нея и да принуди ръката й да напише проклятието, поразило семейството й, но имала чувството, че го е направил от доброта — искал да й покаже, че може да намери лек срещу злото. А докато това станело, щяла да запази разпятието, за да й напомня за думите на стената и за човека, чийто последни мисли не били за самия него, а за Ромео и Жулиета.

VII.I.

„Върви, дете, и свойто графче дръж!

Жената — денем, нощем — иска мъж!“

След като маестро Липи спря да чете, поседяхме известно време в мълчание.

— Отначало бях извадила италианския текст, за да сменя темата за Алесандро — Ромео и собствената си тъпота, но ако знаех, че щеше да ни отведе на толкова мрачно място, щях да го оставя в чантата си, а не да си разваляме настроението.

— Горкият монах Лоренцо — каза Джанис съчувствено. — Краят му никак не е бил щастлив.

— Винаги съм смятала, че Шекспир го е отървал прекалено лесно — рекох небрежно, опитвайки се да разведря настроението. — В „Ромео и Жулиета“ той се мотае из обсипаното с трупове гробище и дори си признава, че стои зад измамата с отровата… и край. Човек би си помислил, че е в реда на нещата господата Монтеки и Капулети поне да го напляскат.

— Може и да са го направили — отвърна Джанис — след като останалите са напуснали сцената. „Някои ще бъдат пощадени, а други — наказани…“ Звучи така, сякаш историята не е приключила с падането на завесата.

— Очевидно не е била — съгласих се, като погледнах текста, който маестро Липи ни бе прочел. — А според мама, все още не е.

— Това — обади се маестрото все още смръщен под впечатление на злините на Салимбени — е крайно обезпокоително. Ако е вярно, че монах Лоренцо е написал подобно проклятие, тогава, теоретично, то би трябвало да продължи докато… — Той провери текста. — … докато „поправиш греховете си и коленичиш пред Богородица, а Жулиета се събуди и прегърне любимия си Ромео“.

— Добре — кимна Джанис, която никога не си бе падала по суеверията. — Имам два въпроса. Първо, кой трябва да коленичи…

— Повече от ясно е — намесих се. — Знаем, че е прокълнал двете къщи. Говорил е на Салимбени и Толомей, които са били в мазето и са го измъчвали. А след като ние с теб сме от семейство Толомей, ние също сме прокълнати.

— Чуй се само! — извика тя. — От семейство Толомей! Какво значение има името?

— Не е само името — обясних. — Гените и името. Мама имала гените, а татко — името. Ние с теб сме двойно прокълнати!

Джанис не се зарадва на логиката ми, но не можеше да направи нищо по въпроса.

— Добре, звучи справедливо — каза тя. — Но имам още един въпрос. Ако наистина вярваш в това проклятие, тогава какво? Как може някой да е достатъчно глупав да вярва, че може да сложи край на проклятието? Не говорим само за покаяние. Говорим за изкупване на греховете. Как можем да го направим? Да изровим дъртия Салимбени и да го накараме да си промени решението? — Тя ни изгледа мрачно, сякаш ние с маестрото й бяхме стоварили този тежък проблем. — Защо просто не се приберем у дома и не зарежем тъпото проклятие тук? Защо трябва да се интересуваме от него?

— Защото мама се е интересувала — отговорих простичко. — Точно това е искала: да остане тук и да сложи край на проклятието. А сега ние трябва да го направим вместо нея. Дължим й го.

— Нищо не й дължим! — рязко отвърна Джанис, но забеляза присвитите ми очи и добави по-кротко. — Ако въобще й дължим нещо, то е да останем живи.

Опипах разпятието на врата си.

— Точно това имам предвид. Ако искаме да останем живи, тогава трябва да сложим край на проклятието. Ние с теб, Джианоза. Няма кой друг да го направи.

Джанис осъзна, че съм права, но това не й хареса.

— Това е пълна дивотия — каза тя. — Добре, да приемем за момент, че проклятието наистина съществува и, ако не му сложим край, ще ни убие, както е убило мама и татко. Въпросът е как да го спрем?

Погледнах маестрото. Не бе проявил прочутата си разсеяност цяла вечер и дори разсъждаваше съвсем логично, но и той нямаше отговор на въпроса на Джанис.

— Не знам — признах. — Но подозирам, че златната статуя има определена роля. Може би и знамето и кинжалът, макар да не виждам как.

— Е, добре! Да действаме — извика Джанис. — Но нямаме представа къде е статуята. Историята просто казва, че Салимбени е погребал влюбените в свят гроб и е поставил стражи в параклиса, но не уточнява мястото. Може да е къде ли не! Не знаем къде е статуята, а ти загуби кинжала и знамето! Впечатлена съм, че си успяла да запазиш кръстчето, но подозирам, че е само защото то е без значение.

Отново погледнах художника.

— Твоята книга, която говореше за „Очите на Жулиета“ и гроба й… сигурен ли си, че не казва къде се намира той? Когато говорихме за това преди, ти ми каза просто да отида и да питам Ромео.

— А ти направи ли го?

Намръщих се.

— Не! Разбира се, че не! Дори не знаех, че той е Ромео до днес следобед.

— Защо тогава не го попиташ следващия път, когато го видиш? — попита маестрото.

* * *

Беше полунощ, когато аз и Джанис се върнахме в хотел „Чизарели“. Веднага щом влязохме във фоайето, директор Росини се втурна към нас и ми подаде купчина бележки.

— Капитан Сантини се обади в пет следобед — уведоми ме той с укор в гласа, сякаш ме обвиняваше задето не съм си била в стаята в очакване на обаждането. — И много пъти оттогава. Последният път, когато звънна, беше… — Той погледна часовника на стената. — … преди седемнайсет минути.

Намръщих се.

— Каза ли му за сестра ми?

Директор Росини повдигна вежди, възмутен от намека, че е предал доверието ми.

— Разбира се — ледено отговори той. — Казах му, че автобус с прочути футболисти от Милано ви е взел от хотела.

Аз и Джанис избухнахме в смях, но той вече се бе върнал към работата си и се престори, че не се радва на смеха ни.

Въпреки многобройните съобщения от Алесандро — доказателство за интереса му към местонахождението ми — Джанис и аз се смяхме по целия път догоре. Но след като влязохме в стаята, бяхме посрещнати от топъл бриз откъм балконската врата, която се бе отворила без следи от взлом. Бързо проверих дали от кутията на мама липсват документи. Бяхме я оставили на бюрото, тъй като вече вярвахме, че не съдържа нищо подобно на карта на съкровището.

— Моля те, звънни ми — зачете Джанис съобщенията на Алесандро. — Моля те, звънни ми. Свободна ли си за вечеря? Добре ли си? Моля те, обади се…

Почесах се по главата.

— Заключихме ли балконската врата преди да излезем? Май си спомням, че я заключихме.

Спогледахме се.

— Липсва ли нещо? — попита Джанис, като метна съобщенията на леглото.

— Не — отговорих. — Всички документи са тук.

— Плюс това — каза тя, като си съблече блузата пред прозореца, — че половината ченгета в града държат стаята ти под око.

— Няма ли да се разкараш от прозореца? — извиках и я издърпах оттам.

Джанис се засмя доволно.

— Защо? Поне ще знаят, че не спиш с мъж! — изкикоти се тя, но когато видя мрачната ми физиономия, изтрезня. — Стига, Джулс, не приемай всичко толкова сериозно.

— Лесно ти е да го кажеш — изстенах, като се отпуснах на леглото. — Ти не си Жулиета.

— И ти не си — ухили се тя и седна до мен. — Просто си момиче със странна майка. Също като мен. Слушай — прегърна ме тя, — знам, че искаш да отидеш на оня купон. Добре, отивай. Имаш благословията ми. Просто ми се иска да не приемаш всичко толкова буквално. Цялата тази история с Ромео и Жулиета. Шекспир не е господ. Не те е създал и не те притежава! Той е просто човек, който пише думи.

В този момент телефонът звънна и ни прекъсна. Когато най-после затворих, след като уверих Алесандро, че съм съвсем добре, сама и готова да ме вземе утре в два часа, Джанис беше под душа, където пееше гръмко и се забавляваше чудесно.

По-късно, лежахме заедно и разглеждахме тетрадката на мама за пореден път. След като вече знаехме историята на статуята, скиците на прегърнати мъж и жена ни се струваха напълно логични. Но нищо в рисунките не издаваше местонахождението на гроба. Повечето страници бяха изпълнени с драсканици и скици. Само една от тях бе уникална, тъй като имаше бордюр от рози я елегантно изписан цитат от „Ромео и Жулиета“.

„Ти ред по ред усърдно прочети

на красотата нежните черти

и ако яснота не ти достига във някой ред

на тази ценна книга, търси разгадката за всеки спор

в тълковника на скрития му взор.“

Оказа се, че това е единственият цитат на Шекспир в цялата тетрадка и двете с Джанис се замислихме.

— Това — казах — е майката на Жулиета, която говори за Парис. Но цитатът е грешен.

— Може тя да го е объркала? — предположи Джанис.

Вторачих се в нея.

— Мама да обърка Шекспир? Не мисля така. Смятам, че го е направила нарочно. За да изпрати съобщение на някого.

Джанис се надигна. Винаги си беше падала по ребуси и гатанки и, за първи път от обаждането на Алесандро, изглеждаше наистина развълнувана.

— Е, какво е съобщението? Някой очевидно е скрит. Но ние можем да го намерим. Нали?

— Говори за том и за margent, което означава поле на страница. Звучи ми като книга.

— Не само една — посочи Джанис, — а две. Нашата книга и нейната книга. Нарича собствената си книга нейните очи, което ми звучи като скицник… — Тя потупа страницата. — Точно както в тази тетрадка. Не си ли съгласна?

— Но в полетата няма написано нищо — отговорих, като запрелиствах тетрадката и, за първи път, забелязах всички числа, написани в краищата на страниците. — Мили боже! Права си! Защо не сме го забелязали досега?

— Защото не го търсехме — отговори тя, като взе тетрадката от ръката ми. — Ако тези числа не ни отпращат към страници и редове, наречи ме Исмаил.

— Но страници и редове от какво? — попитах.

Истината ни осени едновременно. Ако тетрадката беше нейният том, тогава евтиното издание на „Ромео и Жулиета“ от кутията трябваше да е нашият том. А страниците и редовете трябваше да ни насочат към избрани пасажи от пиесата на Шекспир. Колко логично.

Втурнахме се към кутията. Но не я намерихме. Едва сега се усетихме какво бе изчезнало от стаята ни. Вехтата книжка с меки корици вече не бе тук.

Джанис винаги спеше дълбоко. Навремето се дразнех безкрайно, че може да продължи да спи спокойно въпреки звъненето на будилника. Все пак, стаите ни бяха една срещу друга и винаги спяхме с леко открехнати врати. В отчаянието си, леля Роза закупи всички видове будилници в града в търсене на нещо, което да успее да изкара сестра ми от леглото и да я подкара към училище. Но опитите й излязоха безуспешни. Накрая Джанис се сдоби с някаква промишлена машина, допълнително подсилена от Умберто, която звучеше като евакуационна сирена в ядрена централа. Но въпреки всичко, единствената, която се събуждаше, при това с ужасен писък, бях аз.

На сутринта след вечерята ни с маестро Липи се изненадах безкрайно, когато я видях да лежи будна и да гледа първите слънчеви лъчи, които проникваха през щорите.

— Кошмари ли? — попитах, като си припомних безименните духове, които бяха тормозили сънищата ми цяла нощ.

— Не можах да спя — отговори тя, като се обърна към мен. — Днес смятам да отида с мотора до къщата на мама. Можеш да дойдеш с мен, ако искаш.

Но си знаеше, че не исках да отида с нея.

Алесандро дойде да ме вземе в два часа. Седях на стъпалата на хотел „Чизарели“ с малък сак пред мен и се наслаждавах на слънцето през клоните на магнолията. Веднага щом видях колата му, отново ме обзе вълнение. Може би защото беше Ромео, или пък защото бе прониквал в стаята ми един-два пъти, или просто защото, както Джанис вярваше, би трябвало да отида на психиатър. Изкушавах се да обвиня за всичко водата на „Фонтебранда“, но май лудостта ми бе започнала дълго преди да пия от нея. Поне шестстотин години по-рано.

— Какво е станало с колената ти? — попита Алесандро, като застана пред мен.

Изглеждаше великолепно в джинси и тениска. Дори Умберто би трябвало да признае, че Алесандро имаше забележително почтен вид, въпреки небрежните си дрехи. Но пък самият Умберто се оказа бандит, така че защо въобще продължавах да се водя по поученията му?

Мисълта за Умберто ме прободе леко в сърцето. Защо хората, на които държах, с изключение на леля Роза, винаги имаха и тъмна страна?

Отърсих се от меланхолията си, придърпах надолу полата си, за да прикрия следите от пълзенето в пещерата предишния ден и отговорих:

— Спънах се в действителността и паднах.

Алесандро ме изгледа учудено, но не каза нищо. Наведе се и взе сака ми, а аз за първи път забелязах орела на Марескоти на ръката му. Странно как не го бях видяла преди, особено когато пиех вода от ръцете му, но пък светът бе пълен с птици, а аз определено не бях орнитолог.

Стори ми се странно отново да седя в колата му, този път до него. Толкова много неща се бяха случили от пристигането ми в Сиена с Ева Мария, някои бяха очарователни, други — точно обратното, но повечето се дължаха на Алесандро. Докато пътувахме, изгарях от желание да му задам въпроса, който ме измъчваше, но не успях да се принудя да го направя. А и не се сещах за друга тема, която да не ни отведе точно към него. Защо, по дяволите, не ми беше казал, че е Ромео?

Е, истината беше, че и аз не му бях разказала абсолютно всичко. Всъщност, не му бях казала почти нищо за издирването на златната статуя и абсолютно нищо за Умберто и Джанис. Но поне още в самото начало му бях казала коя съм, макар той да не ми повярва. Разбира се, споменах, че съм Жулиета Толомей само за да му попреча да открие, че съм Джули Джейкъбс. От всичко това следва, че може би и аз имах известна вина.

— Много си тиха днес — отбеляза той. — Имам чувството, че аз съм виновен за това.

— Никога не си ми разказвал за дядо си — отвърнах бързо.

Той се засмя.

— Това ли е причината? Не се тревожи, докато стигнем до Вал Д’Орсия, ще знаеш за дядо ми повече отколкото искаш. Но първо, кажи ми какво вече знаеш, за да не се повтарям.

— Имаш предвид… — опитах се да прочета мислите му, но не успях, — какво знам за семейство Салимбени?

Както винаги, когато споменавах Салимбени, той се усмихна сухо. Сега, разбира се, знаех защо.

— Не, разкажи ми за твоето семейство. Толомей. Кажи ми всичко, което мислиш, че е станало през 1340 година.

Направих го. През следващия час му разказвах историята, която бях сглобила от признанието на монах Лоренцо, писмата на Жулиета до Джианоза и дневника на маестро Амброджио. Алесандро не ме прекъсна нито веднъж. Когато стигнах до края на трагедията в „Рока ди Тентанано“, се зачудих за момент дали да спомена италианската история за Мона Мина и проклятието на монах Лоренцо на стената, но реших да не го правя. Беше прекалено странна и потискаща, а и не исках отново да се връщам на темата за статуята със скъпоценните очи, след като бях отрекла да знам каквото и да било за нея, когато ме попита за първи път в полицейския участък.

— И така, двамата загинали в „Рока ди Тентанано“ — завърших. — Не с кинжал и шише с отрова, а със сънотворно и копие в гърба. Монах Лоренцо видял всичко със собствените си очи.

— И каква част от историята е твоя измислица? — подразни ме Алесандро.

Свих рамене.

— Е, запълних някои празноти. Помислих си, че това ще направи историята по-забавна. Но не промених нищо важно.

Погледнах го и видях, че се мръщи.

— Какво? — попитах недоволно.

— Важните неща не са това, което хората си мислят — отговори той. — Според мен, твоята история, а и „Ромео и Жулиета“, не са за любов. Става дума за политика и посланието е просто: когато старците водят войни, младите умират.

— Това е забележително неромантично от твоя страна — ухилих се аз.

Алесандро сви рамене.

— Шекспир също не е видял романтиката. Погледни как ги описва. Ромео е дребен ревльо, а Жулиета е истинският герой. Помисли за това. Той пие отрова. Кой мъж пие отрова? А тя е тази, която се промушва с кинжала. По мъжки.

Не можех да не се засмея.

— Това може и да е вярно за шекспировия Ромео. Но истинският Ромео Марескоти не е бил ревльо. Бил е корав тип.

Погледнах го, за да видя реакцията му и го хванах да се усмихва.

— Не е чудно, че Жулиета го е обичала.

— Откъде знаеш, че го е обичала?

— Не е ли очевидно? — отвърнах раздразнено. — Обичала го е толкова много, че когато Нино се опитал да я съблазни, се е самоубила, за да остане вярна на Ромео, макар никога да не… да не са стигнали до края. Предполагам, че това е абсурдно според теб?

— Абсолютно! — отговори Алесандро. — Помисли само. Нино не е бил толкова лош…

— Нино е бил възмутителен!

— Може да е бил страхотен в леглото — възрази Алесандро. — Защо да не разбере? Можела е да се самоубие на следващата сутрин. Е, това е ужасен урок за един мъж!

— Как можеш да кажеш подобно нещо? — запротестирах. — Не вярвам, че наистина мислиш така! Ако ти беше Ромео, нямаше да искаш Жулиета да… направи едно пробно кръгче с Парис!

Алесандро се разсмя на глас.

— Хайде де! Ти ми каза, че аз съм Парис! Богат, хубав и опасен. Разбира се, че искам Жулиета да направи едно пробно кръгче с мен.

Той ме погледна и се ухили на намръщената ми физиономия.

— Какъв Парис щях да съм, ако не го исках?

— И кога точно — запитах, като отново подръпнах полата си надолу, — планираше това да се случи?

— Защо не го обсъдим на чаша вино? — попита Алесандро, като намали.

Бях прекалено погълната от разговора ни, за да обръщам внимание на пътя, но сега забелязах, че вече не сме на магистралата, а пътуваме по безлюден черен път, ограден с борове. Пътят свърши в подножието на висок хълм, но вместо да обърне колата назад, Алесандро я паркира на празно място, обрасло с бурени.

— Тук ли живее Ева Мария? — изненадах се, тъй като не виждах къща наоколо.

— Не — отговори Алесандро, като излезе от колата и извади бутилка и две чаши от багажника. — Това е „Рока ди Тентанано“. По-точно това, което е останало от него. Мястото, където Нино се опитал да съблазни Жулиета — намигна ми той. — Надявах се да ми дадеш втори шанс.

Изкачихме се по хълма и се озовахме в основата на порутена крепост. Част от величествената кула все още стоеше на мястото си. Разходихме се около нея и се насладихме на забележителната гледка към Вал Д’Орсия. Яркожълти полета и зелени лозя се простираха докъдето стигаше погледът. Тук и там имаше по някое червено или синьо петно, където цветята бяха превзели някоя ливада. Високи кипариси ограждаха пътищата, които се виеха през полята. В края на всеки път стоеше ферма. Гледката беше от онези, които ме караха да съжалявам, че на единайсет години напуснах класа по рисуване, тъй като Джанис ме заплаши, че ще се запише в него.

Алесандро изглеждаше впечатляващо небрежен с бутилката и двете чаши в ръка и очевидно не бързаше да извади тапата.

— Не можеш да се скриеш от Салимбени — казах, като вдигнах ръка срещу слънцето. — Със сигурност са знаели как да си подбират местата.

— Мястото е имало важно стратегическо значение — кимна Алесандро. — Оттук можеш да управляваш света.

— Или поне част от него.

Той сви рамене.

— Тази част, която си струва да бъде управлявана.

Обърнах се да погледна заплашителната крепост зад нас. Това, което бе останало от масивните й стени, бе обрасло в трева и билки. Контрастът между миналото и настоящето никога не ми се бе струвал толкова впечатляващ. В Средновековието този хълм бил оживен и населен с хора. Сега беше толкова тих, че се чуваше дори бръмченето на дребни насекоми.

— Значи това е коварният ти план — обърнах се към Алесандро. — Водиш ме тук, напиваш ме и правиш онова, което Нино не успял да направи.

Той се засмя.

— Нещо такова. Помислих си, че може да си променила решението си.

Приближих се до него, окуражена от факта, че той очевидно бе планирал грижливо малкия пикник.

— Чакай да отгатна — казах. — Искаш да чуеш, че що се отнася до мен, Ромео може да върви по дяволите? — Обвих ръце около врата му. — Добре тогава. Печелиш.

Притиснах се плътно до него и залепих устни в неговите. Но веднага щом той отговори на целувката ми, се засмях и го пуснах.

— Санта Мария — изстена Алесандро и се залюля леко. — Ако знаех, че толкова харесваш древни развалини…

Отстъпих назад и го огледах преценяващо.

— О, не си толкова древен… Чакай да позная…

— Върни се тук — каза той с дрезгав глас — и ще ти кажа.

— Не — възразих. — Не и докато не ми съобщиш какво празнуваме.

Алесандро не ми отговори веднага. Впери очи в красивата гледка и усетих, че се бореше с думите, които трябваше да каже. Най-после се обърна към мен. Закачливостта беше изчезнала от лицето му и ме гледаше с измъчено изражение.

— Мислех си, че е време да отпразнуваме ново начало — каза той накрая.

— Ново начало за кого? — попитах.

Той остави чашите и бутилката на тревата и се приближи до мен.

— Жулиета — започна той тихо, — не те доведох тук, за да се правя на Нино. Или на Парис. Доведох те тук, защото тук е приключило всичко.

Той докосна лицето ми с благоговение, като археолог, най-после открил скъпоценната антика, която е търсил цял живот.

— Помислих си, че ще е добро място за ново начало.

Алесандро не можа да разтълкува изражението ми и добави притеснено:

— Съжалявам, че не ти казах истината преди. Надявах се, че няма да се наложи. Непрестанно ме разпитваше за Ромео и какъв е бил. Надявах се… — Той се усмихна с копнеж. — … че ще ме познаеш.

Макар вече да знаех какво се опитваше да ми каже, искреността му ме прониза право в сърцето. Надали щях да съм по-шокирана, ако бях чула изповедта му, когато още не знаех нищо.

— Жулиета. — Той се опита да ме целуне, но аз извърнах глава.

— Копеле!

Поради липса на по-добро място, той ме целуна по врата.

— Да. Знаеш всичко за мен. Копеле съм — призна той и ме целуна отново. — Никога не съм те лъгал за Ромео. Просто ти казах, че не е човекът, за когото го мислиш.

— И ми каза да стоя далеч от него! — напомних му. — Каза, че ще съм по-добре с Парис!

Той се усмихна на гнева ми.

— Ти ми каза, че съм Парис!

— А ти ме остави да вярвам в това!

— Да, направих го — съгласи се той. — Защото ти искаше да съм Парис. Искаше аз да съм врагът. Това беше единственият начин, по който можеше да гледаш на мен.

Отворих уста да възразя, но осъзнах, че беше прав.

— През цялото време чаках момента си — продължи Алесандро, разбрал, че печелеше битката. — И след вчера при „Фонтебранда“, помислих, че ще си щастлива.

В тишината, последвала думите му, протегнах ръка и го погалих по лицето. Усетих топлината му и в гърдите ми се надигна радост, каквато не бях предполагала, че мога да изпитвам.

— Щастлива съм — прошепнах.

Не знам колко дълго продължи целувката ни. Беше един от онези моменти, които дори учените не могат да сведат до числа. Знам само, че светът засия около мен. Стори ми се, че целият космос е претърпял великолепна промяна от последния път, когато го бях гледала. Или пък никога преди не го бях поглеждала както трябва.

— Ужасно се радвам, че си Ромео — прошепнах. — Но дори да не беше, пак щях…

— Щеше какво?

Усмихнах се и отместих очи.

— Щях да съм щастлива.

Той се засмя. Знаеше, че се бях канила да кажа нещо по-откровено.

— Ела — придърпа ме той на тревата до себе си. — Караш ме да забравя обещанието си. Много те бива в това!

— Какво обещание? — учудих се.

— Да ти разкажа за семейството си — отговори той безпомощно. — Искам да знаеш всичко…

— О, но аз не искам да знам всичко — прекъснах го нетърпеливо. — Не сега.

— Чакай! — Той се опита да спре непослушните ми ръце. — Първо, трябва да ти кажа…

— Шшшт! — залепих пръсти на устата му. — Първо, искам пак да ме целунеш.

— … дядо ми…

— … може да почака — прекъснах го отново и го целунах страстно. — Не мислиш ли така?

Той ме погледна с изражението на самотен войн, изправен пред варварско нападение.

— Но искам да знаеш в какво се набутваш.

— Не се тревожи — прошепнах. — Знам в какво точно се набутвам.

След като се бори в продължение на три секунди, решителността му се изпари, той изстена и ме придърпа към себе си.

— Сигурна ли си?

В следващия миг се озовах по гръб в тревата и най-после открих какво означава да бъдеш боготворена.

Накрая, не моята скромност сложи край на забавлението, а досадната сиенска галантност.

— Знаеше ли — каза Алесандро, като прикова ръцете ми към земята в самозащита, — че на Колумб са били нужни шест години, за да открие Америка?

— Какво му е отнело толкова време? — попитах, доволна от властта си над него.

— Бил италиански джентълмен — отговори Алесандро, — а не завоевател.

— И той се е стремил към златото. — Погледнах го в очите. — Също като тях.

— Може би отначало. Но после открил колко любопитно е да проучва бреговете и да опознава тази странна нова култура.

— Шест години е дълго време — отбелязах, като се опитах да освободя ръцете си.

— Не. — Той се усмихна на нетърпението ми. — Шестстотин години е дълго време. Затова мисля, че можеш да проявиш търпение в продължение на половин час, докато ти разказвам историята си.

Виното вече бе топло, когато най-после стигнахме до него, но въпреки това бе най-прекрасната напитка, която някога бях опитвала. Имаше вкус на мед, билки и любов. Лежах до Алесандро, който се бе облегнал на една морена, и си вярвах, че животът ми ще е дълъг и изпълнен с радости.

— Знам, че още си ядосана задето не ти казах кой съм — започна Алесандро, като ме погали по косата. — Сигурно смяташ, че се страхувах да не се влюбиш в легендата, а не в човека. Но истината е абсолютно различна. Страхувах се, още се страхувам, че когато чуеш историята ми, историята на Ромео Марескоти, ще си пожелаеш никога да не си ме срещала.

Отворих уста, за да възразя, но той не ми позволи.

— Нещата, които братовчед ти Пепо каза за мен… всичките са верни. Сигурен съм, че психолозите могат да обяснят всичко с диаграми или нещо друго такова, но в моето семейство не слушаме психолозите. Не слушаме никого. Ние, Марескоти, си имаме собствени теории. И сме прекалено убедени, че те са правилните. Точно затова се превръщат в драконите под кулата ни, които не позволяват на никого да влезе или да излезе от нея.

Алесандро замълча за момент и допълни чашата ми.

— Ето, останалото е за теб — каза той. — Аз ще шофирам.

— Ще шофираш? — засмях се. — Това не звучи като онзи Ромео Марескоти, за когото Пепо говореше! Мислех, че трябва да си по-див. Това е страхотно разочарование.

— Не се тревожи… — засмя се той, като ме придърпа към себе си и ме целуна. — Ще се реванширам по друг начин.

Докато отпивах бавно от виното, той ми разказа историята.

Всичко започнало с майка му, която забременяла на седемнайсет години и отказала да каже на родителите си кой е бащата. Естествено, собственият й баща, старият Марескоти, дядото на Алесандро, побеснял. Изхвърлил я от къщата и тя отишла да живее при приятелката на майка си от училище — Ева Мария Салимбени. Когато Алесандро се родил, Ева Мария станала негова кръстница и настояла да бъде кръстен с традиционното семейно име, Ромео Алесандро Марескоти, макар да знаела, че дъртият Марескоти ще откачи задето са дали на копелето семейното име.

Най-после, през 1977 година, бабата на Алесандро убедила дядо му да позволи на дъщеря си и внука си да се върнат в Сиена за първи път откак бебето било родено. Момчето било кръстено във фонтана на Орела точно преди „Палио“. Но тази година кварталът изгубил и двете надбягвания и старият Марескоти се чудел кого да обвини за това. Когато чул, че дъщеря му е завела момченцето си да види конюшнята преди състезанието и му позволила да докосне коня, решил, че малкото копеле е донесло лош късмет на целия квартал.

Разкрещял се на дъщеря си, че трябвало да си вземе сина, да се върне в Рим и да не се прибира у дома преди да си намери съпруг. И тя го послушала. Върнала се в Рим и си намерила съпруг — много добър човек, офицер в полицията. Този човек дал на Алесандро фамилното си име Сантини и го отгледал също като собствените си синове — с дисциплина и любов. И така, Ромео Марескоти се превърнал в Алесандро Сантини.

Но всяко лято Алесандро прекарвал по един месец във фермата на дядо си в Сиена, за да опознае братовчедите си и да поживее извън големия град. Баба му настоявала за това. Единственото, за което не успяла да убеди дядо му, било да позволи на Алесандро да присъства на „Палио“. Всички отивали — братовчеди, чичовци, лели, но Алесандро трябвало да си стои у дома, защото дядо му се страхувал, че отново ще донесе лош късмет на коня им. Или поне твърдял така. И Алесандро оставал сам във фермата и си правел собствено „Палио“, яздейки стария работен кон наоколо. По-късно се научил как да поправя мотори и неговото състезание станало много по-бързо и опасно от истинското.

Накрая, въобще не искал да се връща в Сиена, защото когато и да отидел там, дядо му говорел против майка му, която, по съвсем основателни причини, никога вече не се върнала у дома. Алесандро завършил училище и станал карабинер като баща си и братята си. Направил всичко възможно да забрави, че е Ромео Марескоти. Наричал се само Алесандро Сантини и пътувал колкото се може по-далеч от Сиена, като всеки път се включвал в умиротворителни мисии в чужди страни.

Посетил Сиена един-единствен път през 1996 година. Не споделил с никого, че е там, дори с баба си. Но в нощта преди „Палио“, отишъл в конюшнята на Орела. Не го бил планирал, просто не могъл да се въздържи. Чичо му бил там и охранявал коня и, когато Алесандро му казал кой е, толкова се развълнувал, че му позволил да погали жълто-черното яке, което жокеят щял да носи по време на надбягването.

За съжаление, по време на състезанието на следващия ден, жокеят от съперническия квартал хванал същото това яке и забавил жокея на Орела толкова много, че той изгубил надбягването.

В този момент се обърнах и погледнах Алесандро.

— Не ми казвай, че ти си бил виновен за това.

Той сви рамене.

— Какво друго можех да мисля? Бях донесъл лош късмет на якето и загубихме надбягването. Дори чичо ми каза така. И оттогава не сме печелили нито едно „Палио“.

— Честно… — започнах.

— Шшт! — Той притисна ръка към устата ми. — Просто слушай. След това, изчезнах за много години и се върнах в Сиена едва през 2006. При това точно навреме. Дядо ми беше много изморен. Спомням си, че седеше на една пейка и гледаше лозето. Не ме чу, докато не сложих ръка на рамото му. Той се обърна, видя ме и заплака от щастие. Беше чудесен ден. Насладихме се на богата вечеря и чичо ми каза, че никога вече няма да ме пуснат да си отида. Отначало не бях сигурен дали исках да остана. Никога преди не бях живял в Сиена, а имах и лоши спомени. Освен това знаех, че хората ще клюкарстват за мен. Те не забравят миналото. Затова реших да започна с кратка отпуска. Но тогава нещо се случи. Орелът участва в „Палио“ през юли и за нас това бе най-лошото надбягване за всички времена. Никога преди не бяхме губили по този начин. Водехме по време на цялото състезание, но на последния завой жокеят на квартал Пантера ни надмина и спечели. Ужасна работа. Бяхме невероятно шокирани. А по-късно се наложи да защитим честта си в августовското „Палио“ и жокеят ни бе наказан. Всички бяхме наказани. Нямахме право да се състезаваме следващата година и дори и по-следващата. Почувствахме се прокълнати. Дядо ми се разстрои толкова много, че получи инфаркт. Беше на деветдесет и две години. Почина три дни по-късно.

Алесандро замълча за момент.

— Седях с него през тези три дни. Беше ужасно ядосан на себе си задето бе пропилял толкова време и сега искаше да ме гледа колкото се може повече. Отначало смятах, че е разстроен задето отново съм донесъл лош късмет, но той ме увери, че вината не е моя. Той бил виновен, защото не бил разбрал по-рано.

— Какво точно е трябвало да разбере? — полюбопитствах.

— Най-вече проклятието, но и майка ми. Сега той разбираше, че случилото се с нея е било предопределено. Чичо има пет момичета и нито един син. Аз съм единственият внук, който носи фамилното име. Тъй като майка ми не е била омъжена, когато съм се родил, бил съм кръстен с нейното име. Разбираш ли?

Надигнах се.

— Какъв смахнат мъжкарски…

— Жулиета, моля те! — Той отново ме придърпа към себе си. — Никога няма да разбереш, ако не ме изслушаш. Това, което дядо ми осъзна, бе, че семейното проклятие се е събудило след много поколения и е избрало мен.

Вторачих се в него изумено.

— Семейно проклятие? Какво семейно проклятие? Мислех, че само Толомей и Салимбени са били прокълнати.

— Това е различно проклятие — отговори Алесандро и пак напълни чашата ми. — И тук стигаме до Шарлемейн.

VII.II.

„Извън Верона няма свят,

а само скръб, чистилище и ад!“

Монахът от Витербо, Сиена, 1340–1370 година

Марескоти е едно от най-старите фамилни имена в Сиена. Смята се, че произхожда от името на шотландския генерал Мариъс Скотъс, който служи в армията на Шарлемейн — съюзник на императора в победата му над ломбардите в края на осми век. Някои от най-известните Марескоти се заселили в Болоня, други се пръснали из цялата страна. Моите предци се установили в Сиена.

През вековете Марескоти били верни на римската империя, дори когато останала само идеята за нея. Винаги били отлични бойци и избирали честта пред богатството. По време на важната битка за Монтаперти на четвърти септември 1260 година кулата на Марескоти била наблюдателен пост. От нея провъзгласили победата, която хората в Сиена очаквали с нетърпение.

Но, както знаем нищо хубаво не продължава вечно. Съдбата на Марескоти не била изключение. Може да е загадка защо толкова прочут род се е разпаднал и разпръснал из цяла Италия и защо почти никой не го помни в Сиена в наши дни, но историята се интересува повече от онези, които живеят, за да унищожават, отколкото от хората, посветили се на благородни дела като защита и милосърдие.

Ромео се родил, когато семейство Марескоти все още било прочуто. Чичо му заемал отговорни обществени постове, а баща му коменданте Марескоти бил прочут със скромността и изискаността си. Ромео обаче прекрачил тези граници на семейния морал и авторитет.

В началото на 1340 година се запознал със съпругата на един касапин на име Розалина. Всички знаели, че не била щастлива с мъжа си. Във версията на Шекспир, Розалина е млада красавица, която тормози Ромео с обета си за въздържание. Но истината е съвсем различна — Розалина била десет години по-възрастна от младежа и станала негова любовница. В продължение на месеци, той се опитвал да я накара да избяга с него, но тя била прекалено мъдра, за да му се довери.

Точно след Коледата на 1340 година, малко след като Ромео и Жулиета загинали в „Рока ди Тентанано“, Розалина родила син. Ясно си личало, че касапинът не е бащата на детето. Скандалът бил страхотен, а Розалина се страхувала, че мъжът й ще научи истината и ще убие бебето. Затова отнесла новороденото при коменданте Марескоти и го помолила да отгледа момченцето в дома си.

Коменданте Марескоти отказал. Не повярвал на историята й и я прогонил. Но преди да си тръгне, Розалина му казала:

— Един ден ще съжаляваш за това, което причини на мен и на детето. Един ден, господ ще те накаже заради тази несправедливост!

Марескоти си припомнил за този случай едва през 1348 година, когато Черната смърт покосила Сиена. Половината от населението загинало. Няколко семейства измрели напълно, в други оцелели само по един-двама души. Накрая не останал никой, който да погребва мъртвите. По улиците се търкаляли трупове, синове изоставяли бащите си, жени изоставяли мъжете си, сираци умирали от глад. Хората загубили човешкия си облик.

За една седмица коменданте Марескоти изгубил майка си, съпругата си и петте си деца. Само той оживял. Изкъпал ги и ги облякъл, натоварил ги в каруца и ги завел в катедралата за опело. Но там нямало свещеници. Живите били прекалено заети да се грижат за болните в болницата до катедралата „Санта Мария дела Скала“. Труповете били толкова много, че не успявали да ги погребат, затова издигнали куха стена в болницата, поставили всички мъртъвци в нея и я запечатали.

Когато Марескоти пристигнал в катедралата, братя Мизерикордия копаели масов гроб на площада. Той им дал подкуп, за да погребат семейството му в святата земя. Казал им, че това са майка му и съпругата му, съобщил им имената и възрастта на всичките си деца и им обяснил, че са облечени в дрехите си за църква. Но братята не се трогнали. Взели златото му и обърнали каруцата. Марескоти видял как любимите му хора се изсипали в масовия гроб без молитви и благословии. И без надежда.

Тръгнал из града. Не знаел накъде отива, не виждал нищо около себе си. За него това било краят на света и той се обърнал с гняв към господ. Питал защо го е оставил жив, за да се мъчи и да погребва децата си. Паднал на колене, взел шепа мръсна вода от канала и я излял върху себе си, за да се зарази и да умре като всички други.

Докато стоял на колене в мръсотията, внезапно чул момчешки глас, който му казал:

— Опитах това. Не върши работа.

Коменданте Марескоти вдигнал очи към момчето и си помислил, че вижда призрак.

— Ромео! — извикал той. — Ромео? Ти ли си?

Но не бил Ромео, а момченце на около осем години, облечено в дрипи.

— Моето име е Романино — отговорило хлапето. — Мога да тегля каруцата ти, ако искаш.

— Защо искаш да теглиш каруцата ми? — попитал Марескоти.

— Защото съм гладен — отвърнал Романино.

— Ето — коменданте Марескоти му подал остатъка от парите си. — Иди и си купи храна.

Но момчето отблъснало ръката му и казало:

— Не съм просяк.

И така, Марескоти оставил момчето да дърпа каруцата до къщата му, като от време на време му помагал с бутане. Когато стигнали до портата, детето погледнало орлите по стените и казало:

— Тук е бил роден баща ми.

Можете да си представите какъв шок е било за Марескоти да чуе подобни думи. Той попитал детето:

— Откъде знаеш?

— Мама ми разказваше разни истории — отговорило то. — Татко ми бил велик и много смел рицар с огромни ръце. Но трябвало да отиде да се бие с императора в Светите земи и никога не се върнал. Тя смяташе, че някой ден той може би щял да се появи и да ме потърси. А ако го направи, трябва да му кажа нещо и той веднага ще разбере кой съм.

— Какво трябва да му кажеш?

Момчета се ухилило и коменданте Марескоти видял истината в усмивката му, още преди да чуе отговора му.

— Трябва да му кажа, че имам крила. Също като него.

Вечерта, Марескоти седял на празната слугинска маса в кухнята и ядял за първи път от дни. Срещу него, Романино огризвал пилешка кост, прекалено гладен, за да задава въпроси.

— Искам да те попитам нещо — казал Марескоти. — Кога умря майка ти?

— Отдавна — отговорило момчето. — Преди всичко това. Той я биеше, нали разбираш. Един ден тя не стана. Той й се разкрещя и я задърпа за косата, но тя не помръдна. После той заплака. Аз отидох да говоря с нея, но тя не отвори очи. Беше студена. Сложих ръка на лицето й и разбрах, че я е удрял прекалено силно. Казах му го, а той ме срита и се опита да ме хване, но аз избягах. И продължих да бягам. Накрая стигнах до дома на леля ми. Тя ме прибра и останах при нея. Работех. Грижех се за бебето й и й помагах да подрежда храната на масата. И те ме харесваха. Наистина им беше приятно да съм с тях и да се грижа за бебето. Но… накрая всички започнаха да умират. Хлебарят умря, после касапинът, също и фермерът, който ни продаваше храна. Нямахме какво да ядем. Но леля продължаваше да ми дава толкова колкото на другите, макар те да бяха гладни, затова… пак избягах.

Момчето погледна Марескоти с мъдрите си зелени очи и той си помисли, че малкото и кльощаво осемгодишно хлапе притежава повече достойнство от всички хора, които някога бе познавал.

— Как успя да оцелееш? — попита той.

— Не знам — отговори Романино. — Но мама винаги ми казваше, че съм различен. По-силен. Според нея, нямало да се разболея или да стана глупав като останалите. Твърдеше, че имам различна глава на рамената си. И затова останалите не ме харесвали. Знаели, че съм по-добър от тях. И това ми помогна да оцелея. Мислех си за думите й. За мен и за тях. Тя вярваше, че ще оцелея. И го направих.

— Знаеш ли кой съм аз? — най-после попита Марескоти.

Момчето го погледна.

— Мисля, че си велик човек.

— Не съм сигурен в това.

— Такъв си — настоя Романино. — Велик човек си. Имаш маса. И пиле. И ми позволи да тегля каруцата ти. А сега споделяш пилето си с мен.

— Това не ме прави велик.

— Пиеше вода от канала, когато те видях — напомни му хлапето. — А сега пиеш вино. За мен, това те прави най-великият човек, когото съм виждал.

На следващата сутрин, коменданте Марескоти завел Романино при леля му и чичо му. Докато вървели заедно по стръмните улици към „Фонтебранда“, слънцето се показало за първи път от много дни.

— Как се казва чичо ти? — попитал Марескоти, осъзнавайки, че е забравил да зададе най-очевидния въпрос.

— Бенинказа — отговорило детето. — Прави бои. От цветовете харесвам синьото, но е скъпо.

Романино погледнал Марескоти и добавил:

— Баща ми винаги носел синьо. Синьо със златно и черно наметало, което приличало на крила, когато яздел бързо. Щом си богат, можеш да си позволиш такива неща.

— Предполагам, че е така — кимнал Марескоти.

Романино спрял пред порта от ковано желязо и погледнал мрачно в двора.

— Тук сме. Това е Мона Лапа, леля ми.

Марескоти се изненадал от размера на дома. Бил си представял нещо много по-скромно. В двора три деца помагали на майка си да простре, а малко момиченце пълзяло наоколо и събирало зърната, пръснати за гъските.

— Романино! — извикала жената, когато видяла хлапето, втурнала се към портата, издърпала го в двора и го обсипала с целувки и сълзи. — Мислехме, че си умрял, глупчо!

В суматохата, никой не обръщал внимание на малкото момиченце и Марескоти, който се канел да се оттегли от щастливата семейна среща. Той бил единственият, достатъчно наблюдателен, за да види как детето пълзи към отворената порта и да го вдигне.

Помислил си, че момиченцето е необичайно красиво и много по-чаровно отколкото може да се очаква от човек с такива размери. Всъщност, въпреки липсата на опит с подобни дребосъци, той открил, че не гори от желание да подаде бебето на Мона Лапа. Стоял, гледал малкото личице и усетил как в гърдите му се раздвижва нещо като малко пролетно цвете, пробиващо си път през замръзналата земя.

Момиченцето явно също го харесало, защото скоро започнало да го пляска по лицето с радостни викове.

— Катерина! — извикала майката и бързо освободила изискания си посетител от детето. — Извинете ме, господине!

— Няма нужда да се извинявате — отвърнал Марескоти. — Господ е пощадил вас и близките ви, Мона Лапа. Мисля, че домът ви е благословен.

Жената го погледнала внимателно. После свела глава.

— Благодаря ви, господине.

Марескоти решил да си тръгне, но се поколебал. Обърнал се и погледнал Романино. Момченцето стояло изправено като младо дръвче пред силен вятър, но очите му били изгубили смелостта си.

— Мона Лапа — казал Марескоти. — Искам… бих искал… чудя се дали бихте се съгласила да ми дадете това момче.

Жената го изгледала учудено.

— Нали разбирате — бързо добавил Марескоти. — Вярвам, че той ми е внук.

Думите изненадали всички, дори коменданте Марескоти. Мона Лапа изглеждала почти уплашена от признанието му, а Романино определено се развеселил и гордото му изражение накарало Марескоти да се засмее.

— Вие сте коменданте Марескоти? — възкликнала жената развълнувано. — Значи е вярно! О, горката ми сестра! Никога… — Прекалено шокирана, за да знае как да се държи, Мона Лапа сграбчила Романино за рамената и го забутала към Марескоти.

— Отивай! Отивай, глупчо!

Не се наложило да го казва за трети път. Преди благородникът да се осъзнае, ръцете на Романино вече били обвити около кръста му, а нослето му — заровено в бродираното кадифе.

— Хайде, ела — казал той, като потупал мръсната главица. — Трябва да ти намерим чифт обувки. И други неща. Спри да плачеш.

— Знам — изхлипало момченцето и избърсало сълзите си. — Рицарите не плачат.

— Разбира се, че плачат — възразил Марескоти, като го хванал за ръка. — Но само когато са чисти, облечени и обути. Мислиш ли, че можеш да изчакаш дотогава?

— Ще направя всичко възможно.

Тръгнали за ръка по улицата и Марескоти се заборил със срама си. Как можело той, човек съсипан от мъка, загубил всичко, освен сърцебиенето си, да изпитва такава радост от малката лепкава ръчичка, сгушена в неговата?

Години по-късно, пътуващ монах пристигнал в дома на Марескоти и помолил да говори с главата на семейството. Монахът обяснил, че идва от манастир във Витербо и има заповед от абата да върне скъпоценно съкровище на собственика му.

Романино, който вече бил на трийсет години, поканил монаха вътре и изпратил дъщерите си горе, за да проверят дали дядо му, старият Марескоти има сили да се види с госта. Докато чакали коменданте Марескоти да слезе долу, Романино поднесъл храна и пиене на монаха. Любопитството му било толкова силно, че не издържал и разпитал монаха за съкровището.

— Не знам много за произхода му — отговорил монахът. — Но знам, че не мога да го върна обратно с мен.

— Защо? — попитал Романино.

— Защото има страхотна унищожителна сила — обяснил монахът, като си взел още хляб. — Всеки, който отвори кутията, се разболява.

Романино се облегнал на стола си.

— Отначало каза, че е съкровище. А сега ми обясняваш, че носи зло!

— Извинете, господине — поправил го монахът. — Не съм казвал, че носи зло. Просто казах, че има страховити сили. За защита, но също и за унищожение. Следователно, трябва да бъде върнато в ръцете, които могат да контролират тези сили. Трябва да бъде върнато на истинския му собственик. Това е всичко, което знам.

— И този собственик е коменданте Марескоти?

Монахът кимнал отново, но този път не толкова убедено.

— Вярваме, че е така.

— Защото ако не е — отбелязал Романино, — значи си донесъл проклятие в дома ни. Разбираш това, нали?

Монахът се смутил.

— Господине — казал той притеснено. — Моля ви, повярвайте ми, не възнамерявам да навредя на вас и семейството ви. Правя само това, което ми бе наредено. Тази кутия…

Той бръкнал в торбата си и извадил малка, семпла дървена кутийка и я оставил внимателно на масата.

— Тази кутийка ни беше дадена от свещениците на нашата катедрала „Сан Лоренцо“. Вярвам, че съдържа реликва на светец, която била изпратена наскоро във Витербо от благородната си покровителка в Сиена.

— Никога не съм чувал за този светец! — възкликнал Романино и огледал кутията подозрително. — Коя е покровителката?

Монахът отговорил почтително:

— Скромната и благочестива Мона Мина от семейство Салимбени, господине.

— Хм — изсумтял Романино и замълчал.

Бил чувал за дамата, разбира се. Всеки бил чувал за лудостта на младата булка и проклятието на стената на подземието, но пък кой светец би се сприятелил със Салимбени?

— Мога ли да попитам защо тогава не върнеш така нареченото съкровище на нея?

— О! — Монахът се ужасил от идеята. — Не! Съкровището не харесва Салимбени! Един от горките ми братя, роден в семейство Салимбени, умря в съня си, след като докосна кутията…

— Дяволите да те вземат, монахо! — извикал Романино и скочил на крака. — Взимай си проклетата кутия и напусни дома ми! Веднага!

— Но той беше на сто и две години — побърза да добави монахът. — А други хора, които я докоснаха, се съвзеха като по чудо от дълги болести.

В този момент коменданте Марескоти влязъл в трапезарията, подпрян на бастуна си. Вместо да прогони монаха от дома си, както се канел да направи, Романино се успокоил, уверил се, че дядо му е настанен удобно до масата и му обяснил причината за неочакваното посещение на монаха.

— Витербо? — намръщил се Марескоти. — Откъде пък знаят името ми?

Монахът се изправил смутено, неуверен дали трябва да стои прав или да седи, както и дали от него или от Романино се очаква отговор на въпроса.

— Ето — казал той, като поставил кутията пред стареца. — Беше ми наредено да я върна на истинския й собственик.

— Татко, внимавай! — възкликнал Романино, когато Марескоти се протегнал да отвори кутията. — Не знаем какви демони се крият там!

— Не знаем, синко — отговорил Марескоти. — Но възнамеряваме да узнаем.

Настъпила напрегната тишина. Марескоти бавно повдигнал капака и надникнал в кутията. След като видял, че дядо му не изпаднал в конвулсии, Романино се приближил и също надникнал.

В кутията лежал пръстен.

— Не бих… — започнал монахът, но Марескоти вече бил извадил пръстена и го гледал невярващо.

— Кой… — попитал той, а ръцете му затреперили. — Кой ти даде това?

— Моят абат — отговорил монахът, като се отдръпнал назад уплашено. — Каза ми, че мъжете, които го намерили, споменали името Марескоти преди да умрат от зловеща треска, три дни след като получили ковчега на светеца.

Романино погледнал дядо си разтревожено. Но Марескоти се намирал в друг свят. Галел орела върху пръстена без страх и мълвял старото семейно мото: „Верни през вековете“, гравирано с миниатюрни букви.

— Ела, синко — най-после казал той и се протегнал към ръката на Романино. — Това беше пръстенът на баща ти. Сега е твой.

Романино не знаел какво да направи. От една страна, искал да се подчини на дядо си, но от друга се страхувал от пръстена. Не бил сигурен, че той е истинският му собственик, макар навремето да е принадлежал на баща му. Но когато коменданте Марескоти видял колебанието му, се изпълнил с див гняв. Разкрещял се на внука си, че е страхливец и настоявал да сложи пръстена. В мига, когато Романино пристъпил напред, Марескоти припаднал и изпуснал пръстена на пода.

Разбрал, че старецът станал жертва на злите сили на пръстена, монахът изпищял ужасено и избягал от стаята. Романино се хвърлил върху дядо си и се помолил душата му да остане в тялото за последно причастие.

— Монахо! — изревал той. — Върни се и си свърши работата, плъх такъв. Ако не го направиш, кълна се, че ще докарам дявола във Витербо и ще изядем всички ви живи!

Чул заплахата, монахът се върнал и открил в торбата си остатъка от хляба и виното, които абатът му дал за пътуването. Коменданте Марескоти получил последно причастие и полежал спокойно за момент, загледан в Романино. Последните му думи преди да умре били:

— Грей величествено, момчето ми!

Разбира се, Романино не знаел какво да мисли за проклетия пръстен. Очевидно бил прокълнат и убил дядо му, но от друга страна, принадлежал на баща му Ромео. Накрая, решил да го запази, но да сложи кутията на място, където никой, освен него да не може да я намери. Слязъл в мазето и в пещера „Ботини“ под къщата, за да остави кутията в тъмен ъгъл, където никой никога не идвал. Не разказал за кутията на децата си, защото се страхувал, че любопитството им ще ги накара да пуснат проклятието вън от кутията, но написал историята, запечатал плика и го прибрал при останалите семейни документи.

Не се знае дали Романино някога е разбрал истината за пръстена, а в продължение на много поколения кутията останала скрита в пещерата. Но въпреки това, в семейство Марескоти вярвали, че над дома им тегне проклятие. През 1506 година решили да продадат сградата. Разбира се, кутията останала на мястото си.

Стотици години по-късно, друг дядо, старият Марескоти, вървял през лозето си, когато внезапно свел очи и видял малко момиченце до краката си. Попитал го кое е и то отговорило, че името му е Жулиета и е почти на три години. Марескоти се изненадал, защото обикновено малките деца се страхували от него. Това хлапе продължавало да му говори, сякаш били стари приятели, а когато тръгнали, сложило ръка в неговата.

В дома си, той открил млада красива жена, която пиела кафе с жена му. До нея седяло друго малко момиченце, което се тъпчело с бишкоти. Съпругата му обяснила, че младата жена е Даяна Толомей, вдовицата на стария професор Толомей, която дошла, за да им зададе няколко въпроса за семейство Марескоти.

Старият Марескоти се държал с Даяна Толомей много мило и отговорил на всичките й въпроси. Тя го попитала дали е вярно, че родът му произхожда директно от Ромео Марескоти чрез детето Романино, и той отговорил положително. След това го попитала дали знае, че Ромео Марескоти е онзи Ромео от шекспировата пиеса и той отговорил утвърдително. После се заинтересувала дали знае, че тя самата произхожда от Жулиета. Той отговорил, че е предположил това, като се имало предвид, че кръстила една от дъщерите си Жулиета. Но когато го попитала дали може да отгатне причината за посещението й, той казал, че нямал представа.

Даяна Толомей го запитала дали семейството му все още притежава пръстена на Ромео. Марескоти отговорил, че не знае за какво става дума. После го попитала дали някога е виждал малка дървена кутия, за която се предполагало, че съдържа прокълнато съкровище, и дали е чувал родителите си да говорят за нея. Марескоти никога не бил чувал за подобна кутия. Младата жена изглеждала разочарована, но на въпроса му какво означавало всичко това, отговорила, че може би така е по-добре и вероятно не трябвало да връщат тези стари неща към живота.

Можете да предположите как старият Марескоти реагирал.

Казал на Даяна, че вече му била задала много въпроси и той отговорил на всичките, затова вече е време тя да отговори на неговите. За какъв пръстен говорела и защо смятала, че той знае нещо за него?

Даяна Толомей му разказала историята на Романино и монаха от Витербо. Обяснила, че съпругът й бил проучвал тези проблеми през целия си живот и открил семейните документи на Марескоти и бележките на Романино за кутията. Според нея Романино постъпил много разумно като отказал да носи пръстена, защото не бил истинският му собственик и можел да пострада.

Преди да продължи разказа си, внукът на стареца Алесандро, или както го наричали Ромео, се приближил към масата, за да си открадне бишкота. Когато Даяна осъзнала, че това е Ромео, страхотно се развълнувала и казала:

— За мен е голяма чест да се запозная с теб, младежо. А сега искам да ти представя една много специална личност.

Тя дръпнала едно от малките момиченца в скута си и добавила гордо, сякаш представяла едно от чудесата на света:

— Това е Жулиета.

Ромео пъхнал бишкотата в джоба си и погледнал малкото момиченце.

— Не мисля, че е толкова специална — казал той. — Носи пелена.

— Не! — възразила Даяна, като дръпнала надолу рокличката на детето. — Това са специални гащи. Тя е голямо момиче. Нали, Джулс?

Ромео заотстъпвал назад с надеждата да се измъкне, но дядо му го спрял и му наредил да изведе двете момиченца навън и да си играе с тях докато възрастните си пият кафето. И той го послушал.

Междувременно Даяна Толомей разказала на Марескоти и жена му за пръстена на Ромео. Обяснила, че носел печата на орела и бил даден на Жулиета Толомей в тайна брачна церемония, ръководена от приятеля им, монах Лоренцо. Следователно, пръстенът принадлежал на дъщеря й Жулиета и трябвало да го намерят на всяка цена, за да премахнат най-после проклятието върху Толомей.

Дядо Марескоти се развълнувал от разказа на Даяна Толомей, най-вече защото очевидно не била италианка, а въпреки това се отнасяла с такава страст към тяхната история. Впечатлила го вярата на съвременната американка, че семейството й е прокълнато, при това с древно проклятие от Средновековието, което причинило смъртта и на съпруга й. Марескоти предположил, че тя ще се опита да премахне проклятието, за да даде възможност на малките си момиченца да растат в безопасност без вината на прадедите им. По някаква причина, тя очевидно вярвала, че проклятието е особено опасно за дъщерите й, вероятно защото и двамата им родители били Толомей.

Дядо Марескоти съжалявал, че не може да помогне на младата вдовица, но Даяна го прекъснала веднага щом започнал да се извинява.

— От това, което ми разказахте, господине — казала тя, — вярвам, че кутията с пръстена може би още е скрита в пещерата под палата на Марескоти и е стояла там недокосната в продължение на повече от шестстотин години.

Марескоти се засмял.

— Това е невероятно! — отвърнал той. — Не мога да си представя, че още е там. А ако е, има само една причина — скрита е толкова добре, че никой не може да я намери. Включително и аз.

В желанието си да го убеди да потърси пръстена, Даяна му обещала, че ако го намери и й го даде, тя му ще даде в замяна нещо, което семейство Марескоти сигурно искало да си върне. Попитала го дали има представа за какво говорела и той се замислил. После казал, че май се сеща за какво ставало дума, но всички в семейството вярвали, че предметът бил изчезнал преди много дълго време.

Даяна Толомей извадила снимка от чантата си и я сложила на масата пред него. Дядо Марескоти се прекръстил, когато видял древното знаме, разстлано на маса. Бил чувал за него от собствения си дядо и никога не си бил представял, че ще може да го види или докосне, тъй като всички били убедени, че то вече не съществува.

— Откога — запитал той с разтреперан глас — семейството ти крие това от нас?

— Оттогава, откогато твоето семейство крие пръстена от нас, господине. Мисля, че е време тези съкровища да се върнат при истинските си собственици и да сложим край на проклятието, което тежи над двата ни рода и ни е поставило в такова тъжно положение.

Естествено, Марескоти се обидил от идеята, че е в тъжно положение. Възразил бързо и изброил всички благословии около себе си.

— Да не искаш да кажеш, че няма дни, когато чувстваш как могъща сила те наблюдава с нетърпеливи очи, как древен съюзник те чака да направиш необходимото и да сложиш край на проклятието, което съсипва щастието ти? — попитала Даяна.

Думите й направили силно впечатление на домакините й. Докато седели мълчаливо внезапно чули ужасен шум откъм плевника и видели Ромео, който тичал към тях, носейки една от гостенките си, пищяща и ритаща бясно. Била малката Жулиета, която се порязала на вила и се наложило бабата на Ромео да я зашие на кухненската маса.

В този момент Алесандро прокара ръка по бедрото ми и докосна белега, който бе сувенирът от първата ми среща с него. Върна се към разказа си едва когато го плеснах по ръката, за да го спра.

Бабата и дядото на Ромео не му били ядосани за случилото се. Много по-лошо. Били ужасени, че внукът им причинявал болка и унищожение, където и да отидел. А след като чули историята на Даяна Толомей, започнали да се чудят, макар да не си го признали един на друг, дали момчето наистина не е прокълнато и, също като предшественика си Ромео, няма да живее кратък живот, изпълнен с насилие и мъка.

Дядо Марескоти се почувствал толкова зле заради случилото се с малкото момиченце, че обещал на Даяна да направи всичко възможно да намери пръстена. Тя му благодарила и казала, че дори и да не й го върне, ще му даде знамето, за да може Ромео да получи това, което му принадлежи. Обещала да дойде много скоро и ги уверила, че е важно Ромео да е тук, защото искала да изпробва нещо с него, за да сложи край на проклятието. Не обяснила какво точно ще опита, а и никой не посмял да попита.

Разбрали се да дойде след две седмици, за да даде време на дядо Марескоти да потърси пръстена. Разделили се като приятели. Преди да подкара колата си, Даяна казала още нещо. Посъветвала Марескоти да внимава и да отваря кутията колкото се може по-малко, ако въобще я намери. И в никакъв случай не трябвало да докосва самия пръстен. Напомнила му, че той наранявал хората.

Марескоти се зарадвал на срещата с Даяна и двете малки момиченца. На следващия ден отишъл в града, твърдо решен да намери пръстена. В продължение на няколко дни обикалял из „Ботини“, за да намери скривалището на Романино. Взел на заем детектор за метали и най-после го открил. Веднага разбрал защо никой досега не се бил натъкнал на него — кутията била пъхната дълбоко в тясна цепнатина в стената и била покрита с натрошени камъни.

Извадил я и си припомнил думите на Даяна Толомей, че не трябва да вдига капака често. Но след шест века в прахта, дървото било толкова сухо и крехко, че дори при внимателно докосване се разпаднало и след миг старият се озовал с пръстена в ръка.

Решил да не се поддава на ирационални страхове и, вместо да постави пръстена в друга кутия, го сложил в джоба на панталона си и подкарал към вилата си. След това пътуване, в семейството не се родил нито един друг внук, който да носи името Ромео Марескоти. Всички раждали само момичета. Щял да остане само внукът му Ромео, а дядото силно се съмнявал, че дивото момче някога ще се ожени и ще има собствени синове.

Разбира се, по онова време, дядо Марескоти не осъзнавал всичко това, а просто се радвал, че е намерил пръстена и нямал търпение да вземе старото знаме от 1340 година и да го покаже из квартала. Вече планирал да го дари на музея на Орела и си представял как то ще им донесе късмет в следващото „Палио“.

Но не станало така. В деня, когато Даяна Толомей трябвало да ги посети, той събрал цялото семейство за голямо празненство, за което жена му готвила в продължение на няколко дни. Бил поставил пръстена в нова кутийка, а жена му вързала червена панделка около нея. Дори завели Ромео в града, макар да било точно преди „Палио“, за да го подстрижат при истински фризьор. Сега им оставало само да чакат.

И зачакали. И чакали. Но Даяна Толомей не се появила. По принцип, дядо Марескоти трябвало да се ядоса страхотно, но този път се уплашил. Не можел да обясни страха си. Струвало му се, че има треска и не можел да яде. В същия ден чули ужасната новина. Братовчед му се обадил по телефона и му съобщил, че станала страхотна катастрофа и вдовицата на професор Толомей и двете й малки момиченца загинали. Представи си как се почувствал. Двамата с жена му плакали за Даяна Толомей и дъщерите й, а същата вечер, той седнал и написал писмо до дъщеря си в Рим. Помолил я да му прости и да се върне у дома. Но тя никога не отговорила на писмото му и не се върнала.

VIII.I.

„Дворец си купих — гледам го отвън.

Той купи мене — има ме насън!“

Когато Алесандро най-после завърши историята си, лежахме един до друг в тревата и гледахме синьото небе над нас.

— Все още си спомням деня, когато чухме за катастрофата — добави той. — Бях само на единайсет години, но разбирах колко ужасно беше. Спомних си за малкото момиченце Жулиета — т.е. за теб. Разбира се, знаех, че съм Ромео, но никога преди не се бях замислял много за Жулиета. А сега започнах да мисля за нея и осъзнах, че е странно да си Ромео, когато в света няма Жулиета. Странно и самотно.

— О, я стига! — извиках, като се надигнах на лакът и го погъделичках с лилава теменужка. — Сигурна съм, че си чувствал липса на жени, които да ти правят компания.

Той се ухили и бутна теменужката настрани.

— Мислех, че си мъртва! Какво можех да направя?

Въздъхнах и поклатих глава неодобрително.

— А само като си припомня гравираното на пръстена на Ромео — „Верни през вековете“.

— Хей! — възкликна Алесандро, като ме погледна безпомощно. — Ромео е дал пръстена на Жулиета, забрави ли?

— Мъдро от негова страна.

— Добре. — Той ме погледна в очите, недоволен от обрата на разговора ни. — Е, Жулиета от Америка, ти беше ли вярна през вековете?

Алесандро се шегуваше, но за мен това не бе смешно. Вместо да му отговоря, го погледнах решително и попитах:

— Защо влезе тайно в хотелската ми стая?

Макар вече да се бе подготвил за най-лошото, надали можех да го шокирам повече. Той изпъшка, търколи се и се хвана за главата. Дори не се престори, че е станала грешка.

— Мамка му!

— Предполагам, че имаш обяснение в своя полза за това — казах, като си останах на мястото. — Ако не го вярвах, нямаше да съм тук.

Той изстена отново.

— Имам. Но не мога да ти го кажа.

— Моля? — надигнах се рязко. — Разпердушини стаята ми и няма да ми кажеш защо?

— Какво? Не! — извика той и също се надигна. — Не го направих. Стаята вече си беше така. Предположих, че ти самата си я разхвърлила.

Алесандро забеляза недоверчивото ми изражение и вдигна ръце безпомощно.

— Слушай, вярно е. В нощта, когато се скарахме и ти напусна ресторанта, отидох до хотела ти, за да… не знам. Но когато пристигнах там, видях как се смъкваш надолу по балкона и изчезваш…

— Невъзможно! — възкликнах.

— Беше жена! — настоя той. — Жените не влизат с взлом в стаите на други жени.

Присвих очи.

— Да не искаш да кажеш, че има неща, които жените да не могат да правят така добре както мъжете?

— Добре, не си била ти — каза той, — но беше жена. И приличаше на теб. И тя разпердушини стаята ти. Когато влязох вътре, балконската врата вече беше отворена и цареше страхотна бъркотия. Надявам се да ми повярваш.

Погледнах го скептично.

— Как очакваш да ти повярвам, когато дори не искаш да ми кажеш защо си го направил?

Той отмести поглед настрани.

— Съжалявам. Иска ми се да можех. Но историята не е моя. Надявам се, че ще я чуеш скоро.

— От кого? Или и това е тайна?

Той най-после ме погледна смутено.

— Страхувам се, че да. Но също така се надявам да ми повярваш, когато ти казвам, че имах добри намерения.

Вторачих се мрачно в него и поклатих глава.

— Сигурно съм се побъркала.

Той се усмихна колебливо.

— Това ли е „да“ на английски?

Станах и изтупах полата си ядосано.

— Не знам защо ти позволявам да се отървеш безнаказано…

— Ела тук — Алесандро ме хвана за ръката и ме дръпна обратно долу. — Познаваш ме. Знаеш, че никога не бих те наранил.

— Грешиш — отвърнах бързо. — Ти си Ромео. Ти си човекът, който наистина може да ме нарани.

Но когато Ромео ме прегърна, не се възпротивих. Стори ми се, че някаква огромна сграда в мозъка ми се срива и ме обвива в облак от звезден прах.

— Наистина ли вярваш в проклятия? — прошепнах, сгушена в прегръдката му.

— Вярвам в благословии — отговори той. — Вярвам, че за всяко проклятие има благословия.

— Знаеш ли къде е знамето?

Усетих как ръцете му се сковават.

— Иска ми се да знаех. Искам го обратно не по-малко от теб.

Погледнах го внимателно, като се опитвах да разбера дали лъжеше.

— Защо?

— Защото… — Той сведе очи към мен и отвърна на обвинителния ми поглед с непоклатимо достойнство. — Защото, където и да е, то няма смисъл, ако те няма и теб.

Когато най-после тръгнахме обратно към колата, сенките ни се простираха пред нас по пътеката. Във въздуха се усещаше настъпването на вечерта. Тъкмо започвах да се чудя дали не закъснявахме за празненството на Ева Мария, когато мобифонът на Алесандро звънна. Той ме остави да прибера чашите и празната бутилка в багажника, докато се опитваше да обясни на кръстницата си загадъчното ни закъснение.

Потърсих безопасно място, където да оставя чашите, и забелязах дървена кутия за вино в далечния ъгъл на багажника, която беше с печата на Салимбени. Вдигнах капака и надникнах вътре. Нямаше бутилки вино, а само дървени стърготини. Очевидно Алесандро бе донесъл в нея чашите и шишето. За да се уверя, че чашите няма да се счупят, когато ги сложа обратно в кутията, зарових ръка в стърготините. Усетих нещо и го издърпах. Видях стара кутия с размерите на кутия за пури.

Вгледах се в нея за миг и внезапно се върнах в „Ботини“, където бяхме заедно с Джанис. Припомних си, че видях как Алесандро вадеше подобна кутия от древния сейф в стената. Не можах да устоя на изкушението и вдигнах капака с треперещи ръце. Дори не се сетих, че вече знам съдържанието й. Едва когато прокарах ръце по него — златния пръстен, поставен върху синьо кадифе — истината се стовари върху мен като пиано в анимационен филм.

Поради шока от мисълта, че сме пътували с предмет, който бе убил сума ти хора, едва успях да натъпча всичко обратно в кутията за вино преди Алесандро да застане до мен.

— Какво търсиш? — попита той с присвити очи.

— Кремът против слънце — отговорих небрежно, като разкопчах сака си. — Слънцето тук е ужасно.

Потеглихме и положих всички усилия да се успокоя. Алесандро не само бе проникнал в стаята ми и ме бе излъгал за името си, но дори сега, след всичко случило се между нас — целувките, признанието, разкритието на семейните тайни — все още не ми казваше истината. Е, разбира се, разказа ми част от нея и аз реших да му повярвам, но не бях убедена, че съм чула всичко, което исках да знам. Дори и той го бе признал, когато отказа да ми обясни защо бе влизал в стаята ми. Да, беше сложил някои от картите на масата, но очевидно криеше основната част от „ръката си“.

Предполагам, че и аз също.

— Добре ли си? — попита той след малко. — Много си тиха.

— Добре съм — отговорих, като избърсах капка от носа си и забелязах, че ръцете ми треперят. — Просто ми е горещо.

Той ме стисна нежно за коляното.

— Ще се почувстваш много по-добре, когато стигнем до там. Ева Мария има басейн.

— Разбира се, че има.

Поех си дълбоко дъх. Чувствах ръката си странно изтръпнала там, където пръстенът се бе опрял до кожата ми, и дискретно избърсах пръсти в дрехите си. Определено не беше в стила ми да се поддавам на суеверни страхове, но все пак треперех.

— Мисля, че просто имаш нужда от храна — каза Алесандро, като намали, за да завие в частния път.

Огромна порта от ковано желязо препречи пътя ни. Съдейки по реакцията на Алесандро, реших, че обикновено не го посрещаха по този начин. Той каза няколко думи в монтирания на портата домофон и най-после вълшебната пещера се отвори и потеглихме по дълъг път, ограден с кипариси. Веднага щом навлязохме в имота, портата се затвори зад нас. Изщракването на ключалката почти не се чу, заглушено от песните на птиците.

Ева Мария живееше в нещо, което приличаше на мечта. Великолепната й ферма, по-скоро замък, беше кацнала на хълм над село Кастилионе. Лозя и полета я заобикаляха от всички страни. Беше от онези имения, които можеш да видиш по страниците на списания, но не и в действителността. Докато се приближавахме към къщата, се поздравих безмълвно задето бях пренебрегнала всички предупреждения и бях дошла тук.

Дори заплахата от прокълнатия пръстен избледня постепенно, а докато стигнем до централния фонтан, всичките ми страхове се изпариха при вида на тюркоазната вода, която се лееше от три рога на изобилието, държани високо от голи нимфи, възседнали мраморни грифони.

Пред страничния вход бе паркиран ван на кетъринг служба и двама мъже с кожени престилки разтоварваха кашони. Ева Мария стоеше до тях и надзираваше процедурата. Веднага щом ни видя, тя замаха развълнувано и ни инструктира да паркираме където си искаме стига да е бързо.

— Добре дошли! — извика тя, като се приближи към нас с разтворени ръце. — Скъпа Жулиета! Толкова се радвам, че дойде!

Както винаги, въодушевлението на Ева Мария ме шокира прекалено много, за да реагирам нормално. Единствената мисъл в главата ми бе, че ако можех да нося подобни панталони, когато станех на нейната възраст, щях да съм повече от щастлива.

Тя ме целуна радостно, сякаш се бе страхувала за безопасността ми до този момент, после се обърна към Алесандро и погали нежно бицепсите му.

— Мисля, че си се държал като лошо момче! Очаквах ви още преди часове!

— Реших да покажа на Жулиет „Рока ди Тентанано“ — отговори той спокойно.

— О, не! — възкликна тя недоволно. — Не и това ужасно място! Горката Жулиета!

Ева Мария се обърна към мен със съчувствие в очите.

— Съжалявам, че трябваше да видиш тази грозна сграда. Какво мислиш за нея!

— Всъщност — отговорих, като погледнах Алесандро, — мисля, че беше доста… романтично място.

По някаква необяснима причина, отговорът ми зарадва Ева Мария толкова силно, че тя изрецитира два стиха от италиански поет, целуна ме по челото и измарширува пред нас към къщата.

— Оттук! — каза тя и ни поведе през кухнята, където стоеше гигантска маса, отрупана с храна. — Надявам се, нямате нищо против, че минаваме оттук. Луиджи! Мили боже!

Тя вдигна ръце към един от келнерите и каза нещо, което го накара да вдигне кашона, който тъкмо бе оставил на масата.

— Трябва да държа тези хора под око — обясни ни Ева Мария. — Безнадеждни са! О, Сандро!

— Моля?

— Какво правиш? — сгълча го тя нетърпеливо. — Иди да донесеш багажа! На Жулиета може да й потрябва нещо.

— Но…

Алесандро май не изглеждаше много щастлив, че ще трябва да ме остави насаме с кръстницата си, но може и да грешах.

— Ние можем да се погрижим за себе си — продължи Ева Мария. — Искаме да си побъбрим по женски. Отивай! Донеси багажа!

Въпреки хаоса и енергичната походка на Ева Мария, успях да оценя невероятните размери на кухнята. Никога преди не бях виждала толкова големи тенджери и тигани, нито камина с размерите на спалня в Манхатън. Беше от онези провинциални кухни, за които повечето хора твърдят, че си мечтаят, но не биха знаели как да използват, ако някога ги получеха. Нямаше бутони, кабели, нито таймери. Искаш хамбургер? Иди си намери крава.

От кухнята преминахме в огромно фоайе, което очевидно бе официалният вход на замъка. Беше впечатляващо квадратно помещение с петнайсетметров таван и лоджия на първия етаж, която ми напомни за библиотеката на конгреса във Вашингтон, където леля Роза веднъж бе завела мен и Джанис.

— Тази вечер ще празнуваме тук — съобщи ми Ева Мария, като поспря за миг, за да се увери, че бях впечатлена.

— Това е… зашеметяващо — отговорих, а думите ми изчезнаха под високия таван.

Стаите за гости се намираха на горния етаж. Домакинята ме бе настанила любезно в стая с балкон, който гледаше към басейна, овощната градина и Вал Д’Орсия в далечината. Стори ми се, че съм попаднала в рая.

— Има ли ябълки? — пошегувах се, като се показах на балкона и загледах старите асми, които пълзяха по стената. — Или змии?

— През всичките години тук — отговори Ева Мария, която не схвана аналогията с рая, — не съм виждала змия. А се разхождам в градината всеки ден. Но ако някога видя, ще я размажа с камък. Ей така — показа ми тя.

— Аха, ще й вземеш здравето.

— Но ако се страхуваш, Сандро е точно тук. — Тя посочи френския прозорец до моя. — И двете ви стаи излизат на този балкон. Помислих си… — Тя ми намигна заговорнически. — … че няма да е лошо да ви улесня.

Прикрих учудването си от думите й и я последвах в стаята. В нея доминираше гигантско легло с четири колони, застлано с най-фините чаршафи, които някога бях виждала извън музеите.

Ева Мария ми намигна отново.

— Хубаво легло, нали?

— Знаеш ли — започнах, като усетих как се изчервявам, — не искам да си създаваш погрешно впечатление за мен и кръщелника ти.

Тя ме изгледа разочаровано.

— Така ли?

— Да. Не съм такъв човек.

Видях, че не успях да я впечатля с целомъдрието си и добавих:

— Познавам го само от седмица.

Ева Мария се усмихна и ме потупа по бузата.

— Ти си добро момиче. Това ми харесва. Ела, сега ще ти покажа банята.

Дървена врата, украсена с резби, водеше към личната ми баня. Сложен лабиринт от деликатни тръби подсказваше, че човек може да се изправи във ваната и да си вземе душ. На махагонова пейка до ваната лежаха грижливо сгънати хавлии с луксозен вид.

След като ми показа, че в скрина има бикини за мен, както и кимоно в гардероба, Ева Мария най-после ме остави сама и аз се проснах на леглото. Тази разкошна гостоприемност определено бе приятна. Ако исках, сигурно можех да остана тук до края на живота си и да се наслаждавам на великолепната смяна на сезоните, издокарана в елегантни дрехи. Но в същото време, целият сценарий ме притесняваше по някакъв начин. Струваше ми се, че трябва да схвана нещо ужасно важно, но изпитото вино ми пречеше.

Започвах да се унасям, когато чух плясък на вода и гласа на Алесандро, който ме викаше. Надигнах се бавно от леглото и излязох на балкона. Алесандро ми махаше от басейна. Беше мокър и невероятно привлекателен.

— Какво правиш там? — извика той. — Водата е прекрасна!

— Защо винаги около теб има вода? — попитах.

Той ме изгледа озадачено.

— Какво лошо има във водата?

Алесандро избухна в смях, когато застанах до басейна в кимоното на Ева Мария.

— Мислех, че ти е горещо — каза той, като седна на ръба на басейна.

— Да, но сега се чувствам по-добре — отговорих и се заиграх с колана на кимоното. — А и, честно казано, не плувам много добре.

— Няма нужда да плуваш. Басейнът не е дълбок. Освен това… — Той ме изгледа многозначително. — … аз съм тук, за да те пазя.

Заразглеждах всичко наоколо, но не и него. Алесандро носеше един от онези малки европейски бански, които не те забавят в олимпийските състезания, но, доколкото успях да видя без да погледна директно към него, банският бе единственото малко нещо у мъжа срещу мен. Седнал до басейна в светлината на късния следобед, той изглеждаше излят от бронз. И скулптурата очевидно бе изработена от майстор, който познаваше идеалните пропорции на човешкото тяло.

— Ела! — подкани ме той, като се плъзна елегантно във водата. — Обещавам, че ще ти хареса.

— Не се шегувам — отговорих и останах на мястото си. — Не съм добра във водата.

Алесандро не ми повярва, доплува до мен и облегна ръце на ръба.

— Какво означава това? Въобще ли няма да се потопиш?

— Склонна съм да се давя — отвърнах рязко. — И да се паникьосвам.

Забелязах невярващия му поглед, затова въздъхнах и добавих:

— Когато бях на десет години, сестра ми ме бутна от кея, за да впечатли приятелите си. Ударих си главата в дебело въже и едва не се удавих. Дори сега, не мога да се потопя във вода до врата без да се паникьосам. Е, това е. Жулиета е ревла.

— Тази твоя сестра… — Алесандро поклати глава.

— Всъщност, не е толкова лоша — казах бързо. — Аз първа се опитах да я бутна от кея.

Той се засмя.

— Значи си получила онова, което си заслужила. А сега, ела насам. Прекалено далеч си.

Алесандро потупа ръба на басейна и добави:

— Ето, седни тук.

Най-после свалих неохотно кимоното и останах по миниатюрните бикини на Ева Мария. Седнах на ръба и натопих крака във водата.

— Ау, камъкът е горещ! — извиках.

— Тогава ела тук — подкани ме Алесандро. — Сложи ръце около врата ми. Ще те държа.

Поклатих глава.

— Не. Съжалявам.

— Ела, ела. Не можем да живеем така — ти горе, а аз долу.

Той вдигна ръце безпомощно.

— Как ще науча децата ни да плуват, ако видят, че ти се страхуваш от водата?

— О, ти си безценен! — промърморих и обвих ръце около врата му. — Ако се удавя, ще те съдя!

— Добре де, съди ме — каза той, като ме вдигна от ръба и се плъзна във водата. — Каквото и да правиш, не поемай отговорност за нищо.

Вероятно извадих късмет, че му бях прекалено ядосана, за да обърна внимание на водата. Преди да се усетя, бях потопена до гърдите, а краката ми — обвити около кръста му. И се чувствах великолепно.

— Виждаш ли? — триумфално се усмихна Алесандро. — За всяко проклятие има благословия.

Вгледах се във водата и видях разкривеното си отражение.

— Не си и помисляй да ме пускаш!

Той хвана здраво долнището на банския ми.

— Никога няма да те пусна. Завинаги ще си с мен.

Ужасът ми от водата постепенно се изпари и започнах да се наслаждавам на удоволствието от притискането на тялото ми в неговото. Съдейки по погледа му, а и по други неща, чувството бе взаимно. Започнах да се смея и изрецитирах:

„Може на лице да не е по-красив от останалите,

но пък краката му са по-стройни отколкото

на всички други. А пък това, ръцете му, раменете, тялото…

Не е кой знай колко учтив, що си е право, но че ще е кротък

като агънце, това ти го гарантирам.“

Алесандро се опитваше упорито да се справи с горната част на банския ми.

— Виждаш ли, точно тук Шекспир е бил прав относно Ромео.

— Чакай да отгатна… не си цвете на любезността?

Той ме придърпа още по-близо.

— Но съм нежен като агънце.

Сложих ръка на гърдите му.

— По-скоро си вълк в овча кожа.

— Вълците са много нежни животни — отвърна той, като ме спусна надолу, за да се доближи до лицето ми.

Не възразих на целувката. Всъщност, копнеех за нея още от „Рока ди Тентанано“ и отвърнах страстно, без дори да си направя труда да проверя дали наистина сме сами. Едва когато го усетих да изпробва еластичността на бикините на Ева Мария, ахнах и казах:

— Какво стана с Колумб и проучването на брега?

— Колумб — отговори Алесандро, като ме облегна на ръба и се притисна към мен, — никога не те е срещал.

— Чакай… — опитах се да го спра, но ме прекъсна глас откъм балкона!

— Сандро! — извика Ева Мария и замаха енергично. — Имам нужда от теб вътре! Веднага, моля те!

Ева Мария изчезна веднага, но внезапната й поява ни накара да подскочим изненадано и да се пуснем едновременно. И в следващия миг се озовах под водата.

— Съжалявам! — извини се Алесандро, като ме издърпа на повърхността, където се закашлях и започнах да плюя, заслепена от водата и спиралата си. — Добре ли си?

— Започвам да разбирам — изхърках, като си бършех очите, — какво баба ти е имала предвид, когато е говорила за „демонични ръце“.

— Не говори такива неща — сгълча ме той, като отмести от лицето ми няколко кичура мокра коса. — Моля те, кажи ми, че не им вярваш.

Вгледах се в очите му и се стреснах от внезапната му сериозност.

— Е, знам едно… — отвърнах, като го погалих по бузата, — ако вярваш, че си прокълнат, тогава наистина си.

Най-после се върнах в стаята си, седнах на пода и избухнах в смях. Целувките и натискането в басейн бяха нещо, което Джанис би направила, и нямах търпение да й разкажа за него. Е, тя нямаше да се зарадва много да чуе за липсата ми на задръжки, когато се намирах до Алесандро, както и за това, че въобще не обръщах внимание на предупрежденията й. Всъщност, беше почти мило от нейна страна да ме ревнува от него, ако той бе истината. Не ми бе споделила, но бях сигурна, че се разочарова задето не отидох в Монталчино с нея, за да търсим заедно къщата на мама.

Едва сега, когато чувството за вина ме изкара от любовния транс, усетих мирис на дим или тамян, който преди май го нямаше в стаята ми. Излязох на балкона да подишам чист въздух, макар все още да бях в мокрото кимоно, и видях слънцето да се скрива зад далечните планини. Навсякъде около мен небето ставаше все по-тъмносиньо. С изчезването на дневната светлина във въздуха се усещаха всички аромати, страсти и призрачни тръпки на нощта.

Върнах се в стаята и запалих няколко лампи. Видях на леглото рокля, върху която имаше бележка: „Облечи я довечера“. Вдигнах я и се вторачих в нея изумено. Ева Мария не само отново определяше тоалетите ми, но този път явно бе решила да ме направи за посмешище. Роклята бе дълга до земята, изработена от тъмночервено кадифе с остро деколте и широки ръкави. Джанис щеше да я определи като последната мода на зомбитата и да я метне настрани с презрителен смях. Аз се изкушавах да постъпя по същия начин.

Но когато извадих собствения си тоалет и ги сравних, се сетих, че тази вечер появата ми в малка черна рокличка можеше да се окаже най-голямата ми грешка. Все пак, въпреки пищните деколтета и пиперливите изказвания на Ева Мария, напълно възможно бе гостите днес да са дърти пуритани с бастуни и монокли. А ако беше така, роклята, която си бях купила в Сиена, вероятно щеше да се превърне в оръжие за убийство преди празненството да приключи.

След като се облякох във вампирския тоалет на Ева Мария, застанах за момент до открехнатата врата и се вслушах в звуците от пристигащите гости. Чуваше се смях, музика, пукот на тапи от шампанско. От време на време чувах и гласа на домакинята, която поздравяваше приятели и роднини, както и духовници и благородници. Не бях сигурна дали притежавам достатъчно смелост, за да сляза долу сама, затова почуках дискретно на вратата на Алесандро. Тъкмо когато протягах ръка към бравата, някой ме хвана за рамото.

— Жулиета! — извика Ева Мария, която се бе промъкнала зад мен без да я усетя. — Готова ли си да слезеш долу?

Ахнах и се обърнах към нея.

— Търсех Алесандро — избъбрих бързо, шокирана от вида й.

Ева Мария изглеждаше по-висока от обикновено и носеше златна диадема на главата си, а гримът й бе прекалено театрален дори за самата нея.

— Той трябваше да отиде да свърши една работа — каза тя небрежно. — Ще се върне след малко. Ела…

Докато слизахме надолу, не можах да се въздържа да не се вторача в роклята й. Ако се бях страхувала, че моят тоалет ме прави да приличам на героиня в пиеса, сега осъзнах, че в най-добрия случай имах второстепенна роля. Облечена в златна тафта, Ева Мария блестеше по-силно от слънцето и гостите долу не можеха да не й обърнат внимание.

Поне сто човека стояха в огромното фоайе и всички гледаха изумено как домакинята им слезе при тях и ме представи с жестовете на вълшебница, която разпръсва цветя пред горските божества. Очевидно, Ева Мария бе планирала драмата, тъй като мястото бе осветено само със свещи и трептящите пламъчета караха роклята й да оживее. Кратко време чувах само музика, но не класически стари парчета, а жива музика от средновековни инструменти, изпълнявана от малък оркестър в далечния край на залата.

Вгледах се в мълчаливата тълпа и почувствах облекчение задето бях предпочела кадифената рокля пред собствената си. Да се каже, че гостите тази вечер бяха купчина сковани стари пръдльовци, щеше да е омаловажаване. По-скоро можех да ги определя като хора от друг свят. Освен ако не грешах, в стаята нямаше човек под осемдесет години, а дрехите им правеха моя тоалет да изглежда ултрамодерен. Всеки възпитан и любезен човек би казал, че тези хора са мили старци, които ходят на гости веднъж на двайсет години, а жените не бяха отваряли модно списание от Втората световна война. Но аз бях живяла прекалено дълго с Джанис, за да проявя подобна учтивост. Тя щеше да умре от смях. Единственото положително нещо бе, че ако наистина всички са вампири, бяха толкова дърти и крехки, че сигурно можех да им избягам.

Когато стигнахме до последното стъпало, бях заобиколена от цял рояк. Всички ми говореха бързо на италиански и ме докосваха с безкръвни пръсти, сякаш да се уверят, че съм истинска. Изненадата им от вида ми навеждаше на мисълта, че не те, а аз се бях надигнала от гроба за този тържествен случай.

Забелязвайки объркването и неудобството ми, Ева Мария започна да ги разгонва. Накрая останахме в компанията на две жени, които наистина искаха да ми кажат нещо.

— Това е Мона Тереза — обясни Ева Мария. — И Мона Киара. Мона Тереза е наследница на Джианоза Толомей, също като теб, а Мона Киара произхожда от Мона Мина от семейство Салимбени. И двете са много развълнувани, че си тук, защото в продължение на много години те смятаха за мъртва. Те притежават безценни познания за миналото и за жената, чието име си наследила — Жулиета Толомей.

Погледнах двете старици. Изглеждаше напълно логично, че знаеха всичко за прароднините ми и събитията през 1340 година. Всъщност, като се съдеше по изкривените им крайници и мъдри черти, сигурно бяха живели още тогава. До древните им лица Ева Мария приличаше на девойка. Зарадвах се, че тя бе до мен, за да ми превежда.

— Мона Тереза — започна тя и посочи по-старата от двете дами, която стоеше права само благодарение на корсета си и яката от плътна дантела около врата й, — иска да знае дали имаш близначка на име Джианоза. Традицията в семейството от стотици години насам е да кръщават близначки с имената Жулиета и Джианоза.

— Наистина имам — отговорих. — Иска ми се и тя да беше тук тази вечер. Тя… — Огледах странните хора, осветени от пламъчетата на свещите, и сдържах кикота си. — … на нея много щеше да й хареса.

Стариците се усмихнаха доволно, когато чуха, че имам близначка и ме накараха да им обещая, че следващия път, когато дойда на гости, ще доведа и сестра си.

— Но ако тези имена са семейна традиция, сигурно има стотици или хиляди Жулиета Толомей, освен мен — отбелязах.

— Не! Не! Не! — възкликна Ева Мария. — Не забравяй, че говорим за традиция по женска линия, а жените взимат имената на съпрузите си, когато се омъжат. Доколкото Мона Тереза знае, през всички тези години, никой друг не е бил кръщаван с имената Жулиета и Джианоза. Но майка ти беше упорита. — Ева Мария се усмихна възхитено. — Отчаяно искаше името, затова се омъжи за професор Толомей. И виж какво стана! Роди близначки!

Тя погледна Мона Тереза за потвърждение и добави:

— Доколкото знаем, ти си единствената в света с името Жулиета Толомей. Това те прави много специална.

Всички се вторачиха в мен очаквателно. Положих неимоверни усилия да се усмихна и да си придам благодарен и заинтересован вид. Честно казано, единственото ми желание бе да се измъкна от средновековното реалити шоу и да остана насаме с Алесандро. Къде, по дяволите, беше той? Макар да бях прекарала много нощи със събитията от 1340 година, семейната история бе последното, което ме вълнуваше тази вечер.

Сега обаче беше ред на Мона Киара да ме хване за ръката и да заговори напрегнато за миналото. Гласът й беше треперлив и крехък, а тъй като очевидно се бе подготвяла за този момент поне от една седмица, не можех да я разкарам.

— Мона Киара те кани да й отидеш на гости — преведе Ева Мария. — И да разгледаш нейния архив със семейни документи. Предшественицата й Мона Мина била първата жена, която се опитала да разплете историята на Жулиета, Ромео и монах Лоренцо. Намерила повечето стари документи, включително обвиненията срещу монах Лоренцо и признанието му, в скрит архив в старата килия за мъчения в палата на Салимбени. Освен това открила писмата на Жулиета до Джианоза, скрити на различни места. Някои се намирали под дъска в пода в замъка на Толомей, други — в дома на Салимбени, а последното — в „Рока ди Тентанано“.

— Бих искала да видя тези писма — казах искрено. — Виждала съм части от тях, но…

— Когато Мона Мина намерила тези писма — прекъсна ме Ева Мария, подтиквана от Мона Киара, чиито очи блестяха на светлината от свещите, — изминала дълъг път, за да посети сестрата на Жулиета, Джианоза, която вече била старица, и да й даде писмата. Можеш да си представиш какъв шок е било за Джианоза да прочете написаното от сестра й преди толкова много години. Двете жени — Мина и Джианоза — обсъдили всичко, което се било случило, и се заклели на всяка цена да запазят историята жива за бъдещите поколения.

Ева Мария замълча, усмихна се и нежно прегърна двете старици, които се изкикотиха по момичешки на жеста й.

— И това е причината — каза тя, като ме погледна право в очите, — за сбирката ни тази вечер: да си припомним станалото и да се уверим, че никога вече няма да се случи. Мона Мина била първата, която го направила, преди повече от шестстотин години. И докато била жива, всяка година в деня на годишнината от сватбата си, слизала в подземието на палата на Салимбени, в онази ужасна килия за мъчения, и палела свещи за монах Лоренцо. Когато дъщерите й пораснали достатъчно, водела и тях, за да се сприятелят с призрака. В продължение на много поколения тази традиция била поддържана от жените от двете семейства. Но сега тя е почти забравена. И ще ти кажа нещо… — Ева Мария ми намигна весело. — … модерните големи банки не обичат процесии със свещи и стари жени в сини нощници да обикалят из трезорите им. Попитай Алесандро. Затова в наши дни, провеждаме събранията си тук и палим свещите си горе, а не в подземието. Цивилизовани сме, а и вече не сме толкова млади. Следователно, скъпа, щастливи сме, че си тук с нас тази вечер, на годишнината от сватбата на Мона Мина. Добре дошла в нашия кръг.

* * *

Случи се до масата. Тъкмо се опитвах да дръпна кълката на печената гъска, която лежеше елегантно в средата на сребърен поднос, когато вълна от топло забвение заля съзнанието ми и ме разтърси нежно. Не беше нещо драматично, но лъжицата за сервиране се изплъзна от ръката ми, сякаш мускулите ми внезапно бяха омекнали.

Поех си дълбоко дъх и успях да се съсредоточа върху обстановката наоколо. Великолепният бюфет на Ева Мария бе разположен на терасата до огромното фоайе под изгряващата луна. Тук навън, високи факли прогонваха тъмнината с концентрични полукръгове от огън. Зад мен, къщата блестеше с дузини отворени прозорци и външни лампи. Напомняше на фар, който упорито отблъсква нощта… на последната крепост на гордостта на Салимбени, и, ако не грешах, законите на света стигаха само до портата.

Взех лъжицата за сервиране и се опитах да се отърся от внезапното замайване. Бях изпила само една чаша вино, сипана ми лично от Ева Мария, която искаше да знае какво мислех за новото й „Санжиовезе“, и дори бях изляла половината в най-близката саксия, защото не исках да обидя винарските й умения като не си довърша чашата. Е, бях пила вино и следобеда, а като се имаше предвид всичко, случило се през деня, не бе чудно, че се чувствах леко замаяна.

Едва сега видях Алесандро. Излезе от тъмната градина, застана между факлите и ме погледна. Усмихнах му се, облекчена и развълнувана, че най-после бе тук, но той не отговори на усмивката ми. Не изглеждаше ядосан обаче. Изражението му по-скоро бе загрижено, дори изпълнено със съчувствие, сякаш бе дошъл да ме уведоми, че е станал ужасен инцидент.

Изпълнена с мрачни предчувствия, оставих чинията си на масата и тръгнах към него.

„Да, тъй го казвам, тъй като без тебе

в минутката ще има много дни!

По тази сметка аз ще съм старица,

когато се завърнеш!“

Застанах пред него и се опитах да прочета мислите му. Но лицето му, също като първия път, когато го бях видяла, бе напълно лишено от емоции.

— Шекспир, Шекспир — каза той, без да оцени поезията ми. — Защо винаги трябва да застава между нас?

— Но той е наш приятел — възразих меко, като се протегнах към гърдите му.

— Наистина ли?

Алесандро взе ръката ми и я целуна, после целуна китката ми. Очите му не напуснаха моите и за миг.

— Наистина ли е наш приятел? Добре тогава, какво нашият приятел би ни накарал да правим сега?

Той прочете отговора в очите ми и най-после се усмихна, но твърде безрадостно.

— А после?

Едва разбрах какво имаше предвид. След любовта идваше раздялата, а след раздялата — смъртта… поне според приятеля ми, господин Шекспир. Но преди да успея да напомня на Алесандро, че ние трябваше да напишем щастливия край, Ева Мария размаха ръце към нас и ми заприлича на красив златен лебед.

— Сандро! Жулиета! Мили боже! — извика тя и ни подкани да я последваме. — Елате! Елате бързо!

Нямаше начин да не се подчиним. Влязохме обратно в къщата и дори не си направихме труда да я запитаме какво бе толкова спешно. Или може би Алесандро вече знаеше къде отиваме и защо. Ако се съдеше по мрачното му изражение, отново бяхме изложени на милостта на Барда или съдбата.

Ева Мария ни поведе сред тълпата в огромното фоайе. Минахме през странична врата в коридор и стигнахме до по-малка официална трапезария, която беше учудващо тъмна и тиха, като се имаше предвид празненството в съседната стая. Едва сега, когато прекрачихме прага, тя спря за миг и ни погледна многозначително, за да се увери, че сме зад нея и пазим тишина.

Отначало, стаята изглеждаше празна, но театралното поведение на Ева Мария ме накара да се вгледам по-внимателно. И тогава ги видях. Два свещника с горящи свещи стояха в двата края на дългата маса, а на всеки един от дванайсетте високи стола седеше мъж, облечен в едноцветните одежди на духовенството. Встрани, скрит в сянката, стоеше по-млад мъж с качулка и дискретно размахваше кандилница.

Пулсът ми се ускори, когато видях мъжете, и внезапно си припомних предупреждението на Джанис от предишния ден. След като бе говорила с Пепо и бе прочела няколко сензационни заглавия, Джанис вярваше, че Ева Мария е мафиотска кралица, която си пада по окултизма, и тук, в отдалечения си замък, провежда тайни кръвни ритуали, за да извика духовете на мъртвите.

Дори в замаяното си състояние, бях готова да изскоча бързо навън, но Алесандро собственически обви ръка около кръста ми.

— Тези мъже — прошепна Ева Мария, като ме стисна нервно за рамото, — са членове на братство Лоренцони. Дойдоха чак от Витербо, за да се запознаят с теб.

— С мен? — изумих се. — Защо?

— Шшт!

Тя ме отведе до челото на масата, за да ме представи на възрастния монах, отпуснат в огромния стол.

— Той не говори английски, затова аз ще превеждам — каза тя, после се поклони на монаха, а той прикова очи в мен, или по-точно в кръстчето на врата ми. — Жулиета, това е много специален момент. Бих искала да се запознаеш с монах Лоренцо.

VIII.II.

„Каква ли сладост крие любовта

в действителност, щом сянката й само

е толкоз сладка?“

— Жулиета Толомей!

Старият монах се надигна от стола си, притисна изкривените си ръце към главата ми и се вгледа в очите ми. Едва тогава докосна кръстчето на врата ми с благоговение. След като видя достатъчно, той се наведе и ме целуна по челото със сухи устни.

— Монах Лоренцо — обясни ми Ева Мария, — е лидерът на братство Лоренцони. Лидерът винаги приема името Лоренцо в чест на приятеля на предшественицата ти. Велика чест е, че тези хора се съгласиха да дойдат тук тази вечер и да ти дадат нещо, което ти принадлежи. В продължение на стотици години, монасите от братството очакват този момент с нетърпение.

След като Ева Мария замълча, монах Лоренцо подкани останалите монаси да се надигнат и те се подчиниха безмълвно. Един от тях се протегна и взе малка кутийка, оставена на масата. Монасите си я подаваха церемониално и накрая тя достигна до монах Лоренцо.

Веднага щом познах кутийката — беше като онази, която намерих в багажника на Алесандро следобед — се свих притеснено, но Ева Мария заби пръсти в гърба ми, за да се увери, че ще остана на мястото си. Монах Лоренцо се впусна в дълги обяснения на италиански, а тя превеждаше всяка дума задъхано.

— Това е съкровище, пазено през вековете от Богородица, и трябва да го носиш. В продължение на много години било заровено с истинския монах Лоренцо, а когато преместили трупа му от палата на Салимбени в светите земи във Витербо, монасите го открили при останките му. Вярвали, че той го е погълнал, за да не попадне в неподходящи ръце. Оттогава е изчезвал много пъти, но сега е тук и може отново да бъде благословен.

Най-после, монах Лоренцо отвори кутийката и показа пръстена на Ромео, поставен върху синьо кадифе. Всички, дори аз, се наведоха да го видят.

— Господи! — прошепна Ева Мария. — Това е венчалният пръстен на Жулиета от 1340 година. Принадлежал на Ромео, но той й го дал по време на тайна церемония. По-късно Салимбени й го взел. Чудо е, че монах Лоренцо е успял да го спаси.

Хвърлих бърз поглед към Алесандро. Очаквах да изглежда поне малко виновен задето бе шофирал цял ден с проклетото нещо в багажника си и ми бе разказал само част от историята. Но изражението му бе абсолютно невинно. Или не изпитваше никаква вина, или ужасно добре се преструваше. Междувременно, монах Лоренцо благослови многословно пръстена, после го извади от кутията с треперещи ръце и го подаде на Алесандро.

— Ромео Марескоти, моля.

Алесандро се поколеба преди да вземе пръстена и, когато вдигнах очи към него, видях да си разменя с Ева Мария мрачен и сериозен поглед, който очевидно бележеше някакъв важен символичен момент между тях. Сърцето ми се сви.

Точно в този миг ме заля втора вълна на забвение. Залюлях се, а стаята се завъртя пред очите ми. Сграбчих ръката на Алесандро за подкрепа, примигвах няколко пъти и се опитах да се съвзема. За моя изненада, нито той, нито Ева Мария си позволиха да прекъснат церемонията заради внезапното ми прилошаване.

— През Средновековието — преведе Алесандро думите на монах Лоренцо — било съвсем просто. Мъжът казвал: „Давам ти този пръстен“ — и това било сватбата.

Той хвана ръката ми и плъзна пръстена на безименния ми пръст.

— Няма диаманти. Само орел.

За техен късмет бях прекалено замаяна, за да изразя мнението си за прокълнатия пръстен, изваден от шкембето на мумия, който бе нахлузен на пръста ми без мое съгласие. Стори ми се, че някакъв чужд елемент, не виното, а нещо друго, потискаше волята ми и всичките ми рационални мисли бяха погребани под купчина пиянски фатализъм. Затова просто останах на мястото си кротка като крава, а монах Лоренцо отпрати дълга молитва към небесата, после вдигна друг предмет от масата.

Беше кинжалът на Ромео.

— Този кинжал е омърсен — обясни ми Алесандро тихо. — Но монах Лоренцо ще се погрижи за него и ще се увери, че няма да причини повече беди…

Дори в замаяното си състояние, си помислих саркастично колко мило бе това от негова страна и колко мило бе от страна на Алесандро да даде на този тип семейното ми съкровище, но не казах и дума.

— Шшт! — Ева Мария не се интересуваше дали разбирах какво става. Единственото, което имаше значение за нея бе монах Лоренцо да продължи вълшебствата си без прекъсване. — Дайте си десните ръце!

Алесандро и аз я изгледахме учудено. Тя сложи дясната си ръка върху кинжала, който монахът протягаше към нас.

— Хайде! — каза тя. — Сложи си ръката върху моята.

Подчиних се. После Алесандро сложи ръка върху моята. За да затвори кръга, монах Лоренцо сложи свободната си ръка върху тази на Алесандро и започна да мълви молитва, която звучеше като призив към силите под нас.

— Никога вече — прошепна Алесандро, пренебрегвайки предупредителния поглед на Ева Мария, — този кинжал няма да нарани Салимбени, Толомей или Марескоти. Кръгът на насилие се затвори. Никога вече няма да можем да се нараняваме един друг с оръжие. Мирът най-после дойде и този кинжал трябва да бъде върнат там, откъдето е дошъл, обратно във вените на земята.

Монах Лоренцо приключи молитвата си и грижливо постави кинжала в правоъгълна оловна кутия с ключалка. Подаде кутията на един от братята си и най-после вдигна очи и ни се усмихна, сякаш това си бе напълно нормално светско събитие, а не бяхме участвали в средновековен венчален ритуал и акт на екзорсизъм.

— А сега — въодушевено извика Ева Мария, — последното. Писмото…

Тя изчака търпеливо монах Лоренцо да извади от джоба на расото си найлонов плик с пожълтяло парче пергамент в него и да ми го подаде. Ако наистина беше писмо, бе много старо и никога не бе отваряно, защото все още бе запечатано с червен восък.

— Това — обясни Ева Мария, — е писмо, изпратено от Джианоза на сестра й през 1340 година, докато Жулиета живеела в дома на Толомей. Монах Лоренцо никога не успял да й го предаде, заради всичко, което се случило по време на надбягването. Братята Лоренцони го намерили наскоро в архивите на манастира, където монах Лоренцо отвел Ромео, за да го лекува, след като спасил живота му. Сега принадлежи на теб.

— Ъъъ… благодаря.

Застанах тъпо с плика в ръка и се зачудих дали трябваше да го отворя.

— Безкрайни благодарности! — извика Ева Мария и отговори на незададения ми въпрос като грабна плика от ръката ми и го подаде на Алесандро, който незабавно го натъпка във вътрешния си джоб, както очевидно бе постъпвал с доста мои вещи.

После тя щракна с пръсти във въздуха и след миг до нас се появи келнер с табла с антични бокали за вино.

— Моля — каза любезно Ева Мария и подаде най-големия бокал на монах Лоренцо, преди да обслужи нас и да вдигне собствената си чаша за тост. — О, Жулиета, монах Лоренцо казва, че когато всичко това приключи, трябва да отидеш във Витербо и да върнеш кръстчето на истинския му собственик.

— Какво кръстче? — попитах с надебелял език.

— Това. — Тя посочи кръстчето около врата ми. — Принадлежало е на монах Лоренцо и той си го иска обратно.

Въпреки букета от прах и полир за метал, отпих мощна глътка. Всяко момиче би имало нужда от силно питие в присъствието на призрачни монаси в бродирани наметала. Да не говорим за страховете ми относно пръстена на Ромео, който сега бе поставен на пръста ми, защото банда дъртаци вярваше, че там му е мястото. Е, толкова за семейното ми съкровище, помислих недоволно, като погледнах пръстена. Дори да беше от солидно злато, надали щеше да плати полета ми обратно към действителността. А що се отнасяше до кинжала, в момента заключен в оловна кутия, вероятно бе време да си призная, че всъщност никога не ми бе принадлежал.

— А сега — каза Ева Мария, като остави чашата си на масата, — е време за процесията ни.

Когато бях малка, сгушена на кухненската пейка, откъдето наблюдавах как Умберто работеше, той понякога ми разказваше истории за религиозните процесии в Италия през Средновековието. Знаех за свещениците, които разнасяли реликви на мъртви светци из улиците, за факли, палмови листа и религиозни статуи. От време на време, той споменаваше, че тези процесии продължават дори и сега, но аз никога не му бях повярвала напълно.

И определено никога не си бях представяла, че един ден аз самата ще участвам в процесия, при това уредена в моя чест, в която дванайсет монаси с кадилници обиколиха цялата сграда, включително спалнята ми, следвани от изкуфелите гости на Ева Мария.

Докато се движехме бавно из лоджията на втория етаж, затърсих с поглед Алесандро, но не го видях никъде. Явно не се бе шегувал, когато каза, че Ромео не можел да танцува. Забелязвайки разсеяността ми, Ева Мария ме хвана за ръката и прошепна:

— Знам, че си изморена! Защо не отидеш да си легнеш? Тази процесия ще продължи дълго. А утре, когато всичко приключи, ще си поговорим.

Не протестирах. Истината бе, че се чувствах абсолютно утрепана и копнеех да се просна в гигантското легло, дори ако това означаваше да пропусна остатъка от откачения купон на Ева Мария. И така, когато минахме покрай вратата ми, дискретно се измъкнах от групата и се пъхнах в стаята си.

Леглото ми бе още влажно от пръскането със светена вода, но не ми пукаше. Проснах се по корем, без дори да си събуя обувките, сигурна, че щях да заспя след миг. Все още усещах в устата си вкуса на виното, но нямах сили да се надигна и да отида да си измия зъбите.

Но докато лежах и чаках да заспя, усетих как унесът ми се изпарява. Внезапно ми просветна пред очите. Стаята спря да се върти и успях да фокусирам очи върху пръстена на ръката ми, който все още не можех да сваля. Стори ми се, че той излъчваше своя собствена енергия. Отначало, този факт ме изпълни с ужас, но все още бях жива и не бях засегната от унищожителните сили на пръстена, затова страховете ме напуснаха. Изпълних се с чувство за приятно очакване. Не знаех на какво се дължеше, но след като се замислих, не ми бе нужно дълго време да осъзная как и с кого бих искала да продължа забавлението.

Седнах и се протегнах към часовника си. Беше едва десет. Нищо чудно, че дъртаците още продължаваха да се веселят. Бях сигурна, че макар да се бе измъкнал от процесията, Алесандро още не си е легнал.

След като прекарах известно време в банята в гримиране и издокарване, излязох на балкона с надеждата да видя Алесандро в неговата спалня и да му привлека вниманието. Оказа се, че той стоеше на балкона, облегнал ръце на парапета и гледаше унило в нощта.

Той чу отварянето на вратата ми и знаеше, че съм там, но не се обърна. Само въздъхна дълбоко и каза:

— Сигурно ни мислиш за луди.

Едва удържах смеха си.

— Знаеше ли, че той ще е тук?

Стори ми се, че Алесандро потръпна.

— Кой?

— Монах Лоренцо. И цялата банда. Знаеше ли за тях?

Най-после, Алесандро се обърна към мен и ме погледна с очи, които бяха по-тъмни от обсипаното със звезди небе зад него.

— Ако знаех, нямаше да те доведа — каза той, после замълча за миг и добави. — Съжалявам.

— Не съжалявай — отвърнах спокойно, като се приближих до него и вдигнах ръка към стиснатите му челюсти. — Прекарвам си страхотно. Тези хора… монах Лоренцо… Мона Киара… сънищата са направени от тях.

Алесандро поклати глава.

— Не и моите сънища.

— И виж! — вдигнах ръка. — Получих си пръстена.

Той не се усмихна.

— Но пръстенът не е това, което търсеше.

— Откъде знаеш какво търсех? — възразих. — Аз самата не знам.

— Дойде в Сиена, за да намериш съкровище, нали?

— Може и да съм го намерила — отвърнах бързо. — Може би краят на проклятието на монах Лоренцо да е по-ценно от каквото и да било друго. Предполагам, че бижутата в гроба не са много ценни.

— Това ли искаш да направиш? — Погледна ме той в очите, търсейки душата ми. — Да сложиш край на проклятието?

— Нали това правихме тази вечер? — попитах, като обвих ръце около врата му. — Поправяхме злините от миналото. Оправяхме положението. Писахме щастлив край?

Той се намръщи.

— Не ме изкушавай.

Усмихнах се и се приближих още повече.

— Защо не?

— Защото — отговори той, като се помъчи да не ме целуне, — предпочитам да те имам за цял живот, отколкото да те обичам и да те загубя.

Вторачих се в него невярващо.

— Това думите на Ромео ли са?

Той сведе очи.

— Ромео си научи урока…

— Но забрави как да обича?

Принудих го да ме погледне и, когато го направи, го целунах. Алесандро изстена.

— Колко дълго си оставала на едно място? Гледам досието ти и си мисля… — Той се намръщи. — Мисля си, че една сутрин ще се събудя, а ти ще си изчезнала.

Усмихнах се отново.

— Може да съм търсила някого.

Той не отвърна на усмивката ми.

— Намери ли го?

— Така мисля.

Алесандро ме хвана за брадичката, раздразнен от закачките ми.

— По-добре ще е да си сигурна. Страхувам се, че този път трябва да е завинаги.

— Завинаги — казах, като завъртях пръстена с орела, — е започнало много отдавна. „Верни през вековете“, забрави ли? Не знам за теб…

Ръцете му се сковаха.

— Това не е игра!

— Не си играя — отговорих спокойно. — Повярвай ми, нямаше да съм тук и да танцувам с кръстницата ти и всичките й призраци, ако не бях сериозна.

Останахме вторачени един в друг известно време. Накрая, Алесандро се отпусна, а аз се протегнах, прилепих се до него и прошепнах в ухото му:

— Ако ме пуснеш да си отида сега, може да минат още шестстотин години преди да ме намериш отново. Готов ли си да поемеш този риск?

Знаех, че Джанис изгуби девствеността си на петнайсет години в хамак с изглед към Кейп Код. Макар по собствените й думи да бе излизала с някакъв загубеняк известно време, бе държала на честта си до един уикенд, когато съученик я покани във вилата си на брега и я запозна с откачения си братовчед, който носел боксерки с блестящи в тъмното планети по тях и чийто принос към семейните забавления бил да преследва всички с колелото си, да ги събаря на земята и да ги разплаква.

Джанис била единствената, която приела безумията му спокойно и накрая той самият заплакал, когато в два часа сутринта внезапно всички лампи в градината светнали. Баща му се появил с куче и пушка, последван от останалите членове на семейството. Открили потайните любовници, заклещени в хамака, под който били разпръснати дрехи и бельо.

Бях чувала историята безброй пъти и понякога ми се струваше, че я знаех по-добре и от Джанис. Дори я поправях, когато объркваше някоя подробност.

— Не, не, не! — намесвах се, учудена от тъпотата й. — Не си се чувствала така! Смяла си им се, забрави ли?

Тази нощ, докато се унасях в прегръдките на Алесандро, доволно си помислих как в някой бъдещ момент, когато заговорехме по темата, щях да надцакам приключенията на сестра си в хамака с история за гигантско легло в истински тоскански замък и, най-важното, със зашеметяваща гледка към единствения мъж в света, който си струваше високата цена.

Събудих се преди настъпването на деня и открих, че съм сама сред усуканите чаршафи. От градината долетя пронизителен птичи зов и сигурно точно той бе прекъснал съня ми. Според часовника ми бе едва два часа през нощта. Свещите бяха изгорели и единствената светлина в стаята беше блясъкът на луната.

Вероятно бях наивна, но се шокирах, че Алесандро е напуснал леглото ми по този начин при това през първата ни нощ заедно. Нежната му прегръдка преди да заспим ме накара да си мисля, че никога вече няма да ме пусне. А всичко, казано и сторено дотогава, ме накара да вярвам, че никога не би направил доброволно нещо, което да ме нарани.

Но все пак лежах сама и се чудех защо и къде бе изчезнал. Освен това ме тормозеха жажда и махмурлук от нещото, което ме бе зашеметило преди няколко часа. Объркването ми се засили от факта, че дрехите на Алесандро, както и моите, лежаха на пода до леглото. Запалих лампата, погледнах нощното шкафче и видях, че той дори е оставил там кожената каишка с куршума, която аз лично бях свалила от врата му преди няколко часа. Единственото логично обяснение за изчезването му бе, че е бил приет в рая като светец на позакъснелите девственици. Определено си го беше заслужил.

Тъй като дрехите ми ми се сториха прекалено далеч, започнах да се увивам в чаршафа, но се намръщих, когато видях свинщината, която бяхме сътворили по луксозните завивки на Ева Мария. И не само това, но омотано в белите чаршафи лежеше парче фина синя коприна, което не бях забелязала досега. Започнах да го развивам и в първия момент не го познах, вероятно защото не бях очаквала да го видя някога пак. И определено не в леглото ми.

Беше знамето от 1340 година.

Съдейки по усукания му вид, това безценно съкровище бе поставено в леглото от човек, твърдо решен да го види съсипано или поне да ме накара да спя върху него. Но кой? И защо?

Преди двайсет години майка ми направила всичко възможно да скрие знамето й да ми го предаде. Аз го бях намерила, но после бързо го бях изгубила и все пак то бе отново тук, точно под мен, като сянка, от която не можех да се отърва. Следобед в „Рока ди Тентанано“ бях попитала Алесандро дали знае къде е знамето. Загадъчният му отговор бе, че където и да се намира, то е безсмислено без мен. Сега, докато го държах и разглеждах, всичко внезапно си дойде на мястото.

Преди „Палио“ през 1340 година по време на бдението в катедралата в Сиена Ромео Марескоти предизвикал господин Толомей и злия господин Салимбени да позволят надбягването да определи кой ще спечели ръката на Жулиета. И не само това, ами дал обет на Богородица, че ако му дари победата и следователно знамето, той няма да превърне скъпоценната коприна в дрехи, а ще я използва като свят чаршаф за сватбената си нощ с Жулиета.

Проклетият Салимбени възнамерявал да използва знамето през първата си нощ с Жулиета, но се провалил в опитите си да превземе булката на Ромео. Знамето и Богородица, която го благословила, омагьосали злодея, решил да омърси святата коприна заради собственото си извратено удоволствие. Накрая Салимбени бил принуден да го махне от дома си, сломен от могъществото му.

След всички тези разсъждения стигнах до извода, че точно заради това бях усетила миризма на тамян в стаята си по-рано вечерта. Монах Лоренцо бе искал да се увери лично, че след шестстотин години напразно очакване, знамето ще си бъде на мястото, когато Ромео най-после ме обладае.

Главата ми се завъртя от усилието да сглобя сложната мозайка, но положението ми се стори доста романтично. Братята монаси очевидно се бяха заели сериозно с мисията да помогнат на Толомей и Салимбени да поправят греховете от миналото, за да премахнат най-после проклятието на монах Лоренцо. Заради това бяха провели и церемонията с поставянето на пръстена на Ромео на пръста на Жулиета и скриването на кинжала, надявайки се да отпъдят злините му. Вече дори не възразявах срещу застилането на знамето в леглото ми. Все пак на Ромео и Жулиета бе писано да консумират брака си върху него.

Проблемът не беше в това. Важното бе, че който и да бе поставил знамето в леглото ми, сигурно бе в съюз с покойния Бруно Карера и, следователно, пряко или непряко, бе отговорен за взлома в музея на Бухала. А това бе причината братовчед ми Пепо да попадне в болницата с мозъчно сътресение и счупен крак. С други думи, седях със знамето в ръка не заради романтичен каприз. Реших, че ставаше дума за нещо много по-сериозно и зловещо.

Изгарях от желание да разбера какво се бе случило с Алесандро, затова най-после се надигнах от леглото. Но вместо да си търся дрехите, просто навлякох отново червената кадифена рокля и отидох до балконската врата. Излязох навън и напълних дробовете си с прохладния нощен въздух, после се протегнах да надникна в стаята на Алесандро, за да проверя дали по някаква причина е решил да се прибере там.

Не беше в стаята. Но всички лампи светеха и изглежда бе напуснал спалнята си забързано, без дори да затвори вратата след себе си.

Събрах всичката си смелост, отворих балконската врата и влязох вътре. Макар вече да го познавах по-добре от всеки друг мъж, когото някога бях виждала, някакво гласче в мозъка ми прошепна, че въобще не го познавах.

Застанах за миг насред стаята и се огледах. Очевидно това не бе просто стая за гости, а личната спалня на Алесандро. Ако обстоятелствата бяха други, с удоволствие щях да разгледам всички снимки по стените, както и малките бурканчета, пълни с миди и камъчета.

Докато се въртях из стаята, внезапно дочух далечни гласове откъм открехнатата врата към лоджията. Надникнах предпазливо, но не видях никого. Купонът очевидно бе приключил преди часове и цялата къща бе тъмна, с изключение на аплиците по стените.

Излязох на лоджията и се опитах да определя откъде идваха гласовете. Реших, че хората се намираха в друга стая за гости малко по-надолу по коридора. Гласовете долитаха отдалеч, а и съзнанието ми бе доста объркано, но все пак бях сигурна, че бях чула гласа на Алесандро. Умирах от любопитство да разбера кой бе събеседникът му. Знаех си, че няма да мога да заспя, докато не видя кой бе успял да го измъкне от леглото ми.

Вратата на стаята бе открехната. Запристъпвах на пръсти към нея, като внимавах да не попадна в светлината. Протегнах се да видя кой бе вътре и видях двама мъже. Дори чух части от разговора им. Алесандро наистина бе там. Седеше върху бюро, обут само в джинси, пушеше и изглеждаше впечатляващо напрегнат в сравнение с последния път, когато го бях видяла. Но веднага щом другият мъж се обърна към него, разбрах защо.

Мъжът беше Умберто.

VIII.III.

„О, зъб на зла змия зад цъфнал храст!

Ужасен дракон в златна пещера!“

Джанис винаги бе твърдяла, че трябва да разбият сърцето ти поне веднъж, за да пораснеш и да осъзнаеш кой точно си. За мен, тази жестока доктрина бе просто отлична причина никога да не се влюбвам. Досега. Докато стоях на лоджията тази нощ и наблюдавах как Алесандро и Умберто заговорничеха против мен, най-после разбрах точно коя съм. Бях глупачката на Шекспир.

Защото въпреки всичко, научено за Умберто през изминалата седмица, първото, което почувствах, когато го видях, бе радост. Абсурдна, нелогична радост. Бяха ми нужни няколко минути да я потисна. Преди няколко седмици, след погребението на леля Роза, вярвах, че той е единственият човек на света, когото още можех да обичам. А когато потеглих на италианското си приключение, се почувствах виновна задето го оставях сам. Сега, разбира се, всичко беше различно. Но не означаваше, че бях спряла да го обичам.

Бях шокирана, когато го видях, но веднага осъзнах, че не трябваше да се изненадвам. Веднага след като Джанис ми съобщи новината, че Умберто всъщност е Лучано Салимбени, разбрах, че въпреки всичките му тъпи въпроси по телефона, когато се преструваше на объркан от разказите ми за кутията на мама, той бе няколко хода пред мен. А тъй като го обичах и продължавах да го защитавам пред Джанис и да настоявам, че тя не е доразбрала полицията или просто е ставало дума за объркана самоличност, предателството му бе още по-съкрушително.

Независимо как се опитвах да обясня присъствието му тук тази вечер, вече нямаше съмнение, че Умберто наистина е Лучано Салимбени. Той бе насъскал Бруно Карера по мен и горкия Пепо, за да се добере до знамето. А като се имаше предвид досието му — хората около него умираха при загадъчни обстоятелства, — вероятно точно той бе помогнал на Бруно да върже връзките на обувките си за последен път.

Странното бе, че Умберто изглеждаше абсолютно същия като преди. Дори изражението му бе същото, каквото го помнех. Леко арогантно, леко развеселено и никога неиздаващо мислите му.

Човекът, който се бе променил, бях аз.

Сега най-после видях, че Джанис бе права за него през всички изминали години. Той беше психопат, който всеки момент можеше да откачи. Що се отнасяше до Алесандро, за съжаление, тя бе права и за него. Беше ми казала, че той въобще не се интересува от мен, а само се преструва, за да се добере до съкровището.

Помислих си, че сега бе напълно естествено за мен да се разплача. Но не можех. Толкова много неща се бяха случили тази нощ, че не ми бяха останали емоции, с изключение на огромна буца в гърлото ми, която бе отчасти гняв, отчасти страх.

Междувременно Алесандро загаси цигарата си ядосано. Чух го да казва на Умберто нещо, което ми прозвуча познато — монах Лоренцо, Жулиета, знаме. В отговор, Умберто каза нещо неясно, бръкна в джоба си, извади малко зелено шишенце и го разтърси здраво преди да го подаде на Алесандро.

Задъхана от напрежение и пристъпяща на пръсти, се опитах да разгледам шишенцето добре, но видях само зелено стъкло и коркова тапа. Какво ли беше? Отрова? Приспивателно? И за какво? За мен? Дали Умберто искаше Алесандро да ме убие? Никога досега не се бях нуждаела толкова много от познания по италиански.

Каквото и да се криеше в шишенцето, то бе абсолютна изненада за Алесандро, който го завъртя в ръката си, а очите му придобиха демоничен поглед. Подаде го обратно на Умберто и изсумтя нещо презрително. За момент се осмелих да вярвам, че каквито и да бяха пъклените планове на Умберто, Алесандро не искаше да има нищо общо с тях.

Умберто просто сви рамене и остави шишенцето на масата. После протегна ръка, очевидно очаквайки нещо в отплата. Алесандро се намръщи и му подаде книга.

Познах я веднага. Беше вехтото издание на „Ромео и Жулиета“, изчезнало предишния ден от кутията на мама, докато Джанис и аз се мотаехме в пещерата. Или пък по-късно, когато гостувахме на маестро Липи и си разказвахме призрачни истории. Нищо чудно, че Алесандро бе звънял безброй пъти в хотела. Явно бе искал да се увери, че съм навън преди да проникне в стаята ми и да открадне книгата.

Без нито една благодарна дума, Умберто запрелиства страниците със самодоволна алчност, а Алесандро пъхна ръце в джобовете си и отиде до прозореца.

Преглътнах затруднено, за да задържа сърцето в гърлото си, и се вторачих в мъжа, чийто последни думи към мен, казани само преди няколко часа, бяха, че се чувствал прероден и пречистен от всичките си грехове. А стоеше тук и вече ме бе предал, при това не с кого да е, а с единствения друг човек, на когото някога се бях доверявала.

Тъкмо когато реших, че съм видяла достатъчно, Умберто затвори книгата и я метна небрежно на масата до зеленото шише, като процеди нещо презрително, което разбрах без да знам италиански. Също като Джанис и аз, Умберто бе стигнал до неприятния извод, че книгата не съдържа никакви следи към гроба на Ромео и Жулиета и очевидно нещо липсваше.

Без предупреждение, той се отправи към вратата, зад която се криех, и едва успях да се потуля в сянката зад една колона преди той да излезе на лоджията и да подкани нетърпеливо Алесандро да се присъедини към него. Стоях абсолютно неподвижна и ги видях как тръгват по коридора и изчезват надолу по стълбите в огромното фоайе.

Най-после усетих приближаването на сълзите си, но се отърсих от тях. Внезапно се почувствах много по-ядосана отколкото тъжна. Значи Алесандро бе намесен в историята само заради парите, също както Джанис твърдеше. Но дори да бе така, можеше да си държи ръцете до себе си и да не влошава нещата. Що се отнасяше до Умберто, в дебелия речник на леля Роза нямаше достатъчно думи да опишат яростта ми от присъствието му тук и това, което ми бе причинил. Очевидно той бе дърпал конците на Алесандро през цялото време и му бе наредил да ме държи под око, както и под ръце и уста.

Тялото ми изпълни единствения логичен план преди мозъкът ми да го одобри. Втурнах се в стаята, грабнах книгата и шишенцето, последното — най-вече от злоба. После се върнах в стаята на Алесандро и увих плячката си в ризата, оставена на леглото му.

Огледах стаята за други предмети, свързани с измяната му към мен, и се сетих, че вероятно най-полезният бе ключът за алфа ромеото му. Отворих чекмеджето на нощното му шкафче и открих вътре броеница, джобно ножче и пакет египетски цигари. Затърсих други подходящи места, като се опитвах да се поставя на мястото на Алесандро.

— Ромео, Ромео — промърморих тихо, — къде държиш ключовете от колата си?

Най-после се сетих да погледна под възглавниците и открих не само ключовете, но и пистолет. Без да си оставя време за размисъл, грабнах и двете и се изненадах от тежестта на оръжието. Ако не бях толкова разстроена, вероятно щях да се засмея. Вижте я пацифистката сега. Всичките ми розови идеи за свят без оръжия се бяха изпарили. За мен пистолетът на Алесандро бе точно балансьорът, от който се нуждаех.

Върнах се в стаята си и бързо метнах всичко в сака си. Докато го закопчавах, погледът ми попадна на пръста ми. Да, пръстенът беше мой и бе от солидно злато, но освен това символизираше духовната ми, а сега вече и физическа симбиоза с човека два пъти проникнал в хотелската ми стая и откраднал половината от съкровището ми, за да го даде на двуличното копеле, което вероятно бе убило родителите ми. Задърпах пръстена упорито и накрая успях да го сваля. Оставих го на възглавницата в знак на драматично сбогуване с Алесандро.

Грабнах знамето, сгънах го грижливо и го прибрах в сака. Не че можех да го използвам за нещо, нито пък можех да го продам на някого, особено в сегашния му вид. Не, просто не исках ТЕ да сложат ръка върху него.

Взех плячката си и излязох през балконската врата без да чакам аплодисменти.

Старите асми по стената бяха достатъчно здрави, за да удържат тежестта ми. Първо пуснах сака и след като видях, че се приземи долу, започнах да се смъквам предпазливо, като се стремях да не вдигам шум.

По пътя си минах покрай прозорец, който бе още осветен въпреки късния час. Надникнах, за да се уверя, че в стаята няма никой и се шашнах, когато видях монах Лоренцо и трима от братята му да седят търпеливо със скръстени ръце в четирите кресла срещу камината. Двама от монасите май се унасяха, но Лоренцо изглеждаше твърдо решен да не затвори очи тази нощ.

В същия миг дочух раздразнени гласове откъм стаята ми и звук от стъпки по балкона ми. Затаих дъх и застинах неподвижно. Търпеливото ми висене обаче се оказа прекалено много за асмата. Тъкмо когато посмях да се раздвижа отново, тя се пречупи и се откъсна от стената, а аз полетях надолу.

За щастие, височината не бе повече от три метра. Лошото бе, че се озовах в леха с рози. Но бях прекалено нервна, за да усетя болка, докато се откачах от бодливите клонки и си взимах сака. Драскотините по ръцете и краката ми не можеха дори да се сравнят с болката в душата ми. Закуцуках енергично, изпълнена с нетърпение да приключа най-прекрасната и в същото време най-ужасната нощ в живота си. За съжаление, трябваше да се съглася с леля Роза — също като предишното ми пътуване до Италия, прекарано в писане на лозунги по фонтаните в Рим и бягане от конните полицаи, сегашното се оказа крайно разочароващо.

Инстинктът ми за самосъхранение ме изведе от градината и най-после изскочих на частния път. Застанах там, притиснала сака до гърдите си, и осъзнах, че нямаше начин да изкарам алфа ромеото навън. Купонът на Ева Мария бе приключил отдавна, но паркингът все още бе претъпкан с коли. Най-впечатляващата от тях бе черна лимузина със затъмнени стъкла, която вероятно принадлежеше на монах Лоренцо. Очевидно щеше да ми се наложи да се добера до Сиена пеша, колкото и идеята да не ми харесваше.

Докато стоях и ругаех лошия си късмет, внезапно чух бесен лай на кучета някъде зад гърба си. Дръпнах ципа на сака и бързо извадих пистолета, просто за всеки случай, после побягнах напред лудешки. Ако имах късмет, щях да стигна до шосето и да спра някоя минаваща кола преди проклетите псета да ме настигнат. А ако шофьорът си помислеше, че странното ми облекло означава покана, пистолетът бързо щеше да реши проблема.

Високата порта беше затворена, разбира се, но не си губих времето да натискам копчетата на домофона. Промуших ръка през железните пръчки, оставих внимателно пистолета на земята, после метнах сака през оградата. След това се закатерих. Още не бях стигнала до върха, когато чух някой да тича по чакъла зад мен. Трескаво се опитах да ускоря напредъка си, но желязото беше студено и хлъзгаво и, преди да се измъкна, здрава ръка хвана глезена ми.

— Жулиета! Чакай! — извика Алесандро.

Вторачих се в него, почти заслепена от гняв и страх.

— Пусни ме! — изпищях и се опитах да се освободя от ръката му. — Копеле мръсно! Надявам се да гориш в ада! Ти и проклетата ти кръстница!

— Слез долу! — нареди ми той, очевидно твърдо решен да не води преговори. — Слез преди да паднеш!

Най-после успях да освободя крака си и да се изкатеря нагоре.

— Да бе! Задник такъв! Предпочитам да си строша врата, отколкото да продължа да играя извратените ти игрички!

— Слез долу! Веднага!

Алесандро се покатери след мен и отново ме хвана за глезена.

— Позволи ми да ти обясня! Моля те!

Изстенах. Исках да се измъкна оттук, а и какво повече можеше да ми каже сега! Но ме бе хванал здраво и не можех да направя нищо друго, освен да вися на оградата бясна. Постепенно ръцете и краката ми започнаха да се предават.

— Жулиета, моля те, изслушай ме. Мога да ти обясня всичко…

Предполагам, бяхме толкова съсредоточени един в друг, че не забелязахме третия човек, който се приближи към нас от другата страна на оградата.

— Добре, Ромео, дръпни си ръцете от сестра ми! — проговори сянката.

— Джанис!

Толкова се изненадах, че едва не паднах.

— Продължавай да се катериш! — нареди ми тя, като се наведе да вземе пистолета. — А ти, господинчо, покажи си ръцете!

Тя насочи оръжието към него и той пусна глезена ми веднага. Джанис винаги бе имала силна воля, а с пистолет в ръката изглеждаше направо страшна.

— Внимавай! — каза Алесандро, като скочи от оградата и отстъпи назад. — Пистолетът е зареден…

— Разбира се, че е зареден! — изсумтя Джанис презрително. — Вдигни си ръцете, любовнико!

— И спусъкът му е много нежен…

— Така ли? Е, проблемът си е лично твой. Ти стоиш срещу оръжието.

Междувременно, успях да се прехвърля през оградата и се стоварих на земята, като извих от болка.

— Господи, Джулс, добре ли си? Ето, вземи това — подаде ми тя пистолета. — Аз отивам да докарам возилото ни. Не, идиотко такава! Насочи го към него!

Останахме там само няколко секунди, но ми се стори, че времето бе спряло. Алесандро ме гледаше с копнеж през оградата, а аз се борех упорито със сълзите си.

— Дай ми книгата и знамето — каза той. — Те ги искат. Няма да те оставят да си отидеш докато са у теб. Довери ми се. Моля те, недей…

— Хайде, идвай! — извика Джанис, като закова мотора до мен. — Грабвай сака и се качвай!

Тя забеляза колебанието ми и форсира двигателя нетърпеливо.

— Задвижи се, госпожице Жулиета, купонът приключи!

След секунда се понесохме в тъмнината. Обърнах се назад тъжно. Алесандро стоеше облегнат на оградата, като човек, който бе пропуснал най-важния полет в живота си заради глупава грешка.

IX.I.

„Смъртта студена като ранен скреж

попарила е скъпото ни цвете!“

Пътувахме цяла вечност по тъмни селски шосета, нагоре-надолу по хълмове, през долини и заспали села. Джанис не ми обясни накъде отивахме, а и на мен не ми пукаше. Достатъчно ми бе, че се движехме и не се налагаше да взимам решения.

Бях полузаспала, когато най-после отбихме по частен път в малко градче и спряхме пред тъмна къща. Джанис свали каската си, разтърси косата си и ме изгледа през рамо.

— Това е къщата на мама. Всъщност, сега е наша — каза тя, като извади малко фенерче от джоба си. — Няма ток, затова взех фенера.

Тя тръгна пред мен към страничната врата, отключи я и я задържа отворена, за да ми направи път.

— Добре дошла у дома.

Тесен коридор ни отведе в кухнята. Дори в тъмното, мръсотията и прахта се усещаха, а въздухът бе наситен с мирис на загнило.

— Предлагам да останем тук тази нощ — каза Джанис, като запали няколко свещи. — Няма вода и всичко е мръсно, но горе е още по-зле. А предната врата не се отваря.

— Как, по дяволите, намери това място? — попитах, като се огледах наоколо учудено.

— Не беше лесно — отговори Джанис, като взе сака от ръцете ми и го метна на пода. — След като ти и любимият ти потеглихте, отидох и купих карта.

Не реагирах и тя насочи лъча на фенера към лицето ми и поклати глава.

— Погледни се, изглеждаш кошмарно. Знаех си, че ще стане така! И ти го казах! Но не поиска да ме послушаш. Винаги си така…

— Извинявай — прекъснах я раздразнено. — Какво точно знаеше? Да нямаш кристална топка? Знаеше, че някакъв езотеричен култ ще ме упои и…

Вместо да ми се разкрещи, както несъмнено си умираше да направи, Джанис ме погали по бузата и каза сериозно:

— Знаех, че италианският жребец е опасен. И ти го казах, Джулс…

Отблъснах ръката й и се хванах за главата.

— Моля те! Не искам да говоря за това сега.

Джанис ме изгледа стреснато. После ококори очи, а ченето й увисна.

— Не! Спа с него, нали?

Не възразих, а се разревах като бебе. Тя въздъхна и ме прегърна.

— Е, каза, че предпочиташ той да те прекара, а не аз — усмихна се тя и ме целуна по косата. — Надявам се, че си е струвало.

Настанихме се върху проядени от молци палта и пуловери на пода и в продължение на часове обсъждахме приключенията ми в замъка на Салимбени. Макар забележките на Джанис често да ми напомняха, че ме бе предупредила, все пак постигнахме съгласие по доста въпроси, с изключение на това дали трябваше да правя секс с „орлето“, както се изрази сестра ми.

— Е, това си е твоето мнение — казах най-после и й обърнах гръб, за да приключа темата. — Но дори да знаех всичко, което знам сега, пак щях да го направя.

— Алилуя! — промърмори Джанис. — Радвам се, че получи нещо за парите ни.

Малко по-късно все още лежахме с гръб една към друга и мълчахме упорито. Внезапно Джанис въздъхна:

— Леля Роза ми липсва.

Не бях сигурна какво точно имаше предвид — подобни изблици бяха нетипични за нея — и едва не отвърнах заядливо, че леля й липсва, защото щеше да се съгласи с нея, а не с мен. Но вместо това казах просто:

— На мен също.

И това беше. След минути, дишането й се уравновеси и тя заспа. Аз пък останах най-после насаме с мислите си, макар ужасно да ми се искаше да изключа като нея и да потъна в дълбок сън, забравяйки за сърдечните си проблеми.

На следващата сутрин, или по-скоро следобед, си поделихме шише вода и вафла навън под слънчевите лъчи. Седяхме на стъпалата пред къщата и от време на време се пощипвахме, за да се уверим, че не сънуваме. Джанис бе открила къщата трудно и, ако не били любезните местни жители, насочили я към правилното място, можело никога да не забележи спящата красива сграда, сгушена в гъстите бурени, които навремето били частен път и преден двор.

— Едвам отворих портата — каза Джанис. — Беше ръждясала солидно. Да не говорим за вратата. Не мога да повярвам, че подобна къща може да си стои празна цели двайсет години и никой да не се нанесе вътре или да превземе имота.

— В Италия сме — отвърнах, като свих рамене. — Двайсет години са нищо. Тук възрастта не е проблем. И как да е, когато си заобиколен от безсмъртни духове? Имаме късмет, че ни оставиха да се мотаем наоколо известно време и да се преструваме, че мястото ни е тук.

— Обзалагам се, че безсмъртието е тъпа работа. И то е причината духовете да обичат да си играят със съблазнителни смъртни… — Джанис се ухили и прокара език по долната си устна. — … като теб.

Все още не можех да се усмихна. Джанис го забеляза и ме погледна нежно.

— Бъди доволна, че си жива! Представи си какво щеше да стане, ако те бяха хванали. Щяха… не знам…

Дори тя не можеше да си представи ужасите, на които щях да бъда подложена, ако бягството ми се бе провалило.

— Просто се радвай, че дъртата ти сестра те намери на време — добави тя.

Видях обнадежденото й изражение — крайно необичайно за нея — обвих я с ръце и я стиснах здраво.

— Радвам се! Повярвай ми! Просто не разбирам… защо дойде? Пътят оттук до замъка на Салимбени е адски дълъг. Защо просто не ме остави…

Джанис ме изгледа с повдигнати вежди.

— Шегуваш ли се? Ония шибаняци ни откраднаха книгата! Време е за разплата! Ако не беше се появила в галоп към портата, щях да проникна вътре и да претърся целия проклет замък!

— Е, извади късмет!

Надигнах се, влязох в кухнята и грабнах сака си.

— Ето! — Метнах го в краката на Джанис. — Не казвай, че не работя за екипа.

— Майтапиш се!

Тя дръпна ципа предпазливо и зарови из сака. След секунда се дръпна назад отвратено.

— Пфу! Какво, по дяволите, е това?

И двете се вторачихме в ръцете й. Бяха омазани с кръв или нещо подобно.

— Господи, Джулс! — ахна Джанис. — Да не си убила някого? Пфу! Какво е това?

Тя подуши ръцете си погнусено.

— Да, кръв е. Моля те, не ми казвай, че е твоя, защото, ако е така, ще се върна там още сега и ще превърна оня тип в абстрактна картина!

По някаква причина, войнстващата й гримаса ме накара да се разсмея. Може би защото не бях свикнала Джанис да се застъпва за мен.

— А, чудесно! — зарадва се тя и забрави за гнева си, когато видя усмивката ми. — Уплаши ме за известно време. Никога вече не го прави.

Хванахме заедно сака и го обърнахме. Отвътре се изсипаха дрехите ми, както и екземплярът на „Ромео и Жулиета“, който, за щастие, не бе пострадал много. Мистериозното зелено шише обаче бе разбито, вероятно когато метнах сака си през портата по време на бягството си.

— Какво е това? — попита Джанис, като взе парче стъкло и го заразглежда.

— Това е шишето, за което ти разказах — отговорих. — Онова, което Умберто даде на Алесандро. И което го вбеси.

— Хм — изсумтя Джанис, като избърса ръце в тревата. — Е, сега поне знаем какво е имало в него. Кръв. Иди, че разбери. Може и да си права и всички те да са вампири. А това е сутрешната им закуска…

Поседяхме мълчаливо за момент и се замислихме върху възможностите. След малко взех знамето и го погледнах със съжаление.

— Ама че срам. Как се чисти кръв от шестстотингодишна коприна?

Джанис хвана другия край на знамето и го задържахме между нас, оглеждайки щетите. Осъзнах, че шишето не бе единственият виновник, но реших да не го признавам.

— Мили боже! — внезапно възкликна Джанис. — Точно в това е работата! Не чистиш кръвта. Те са искали знамето да изглежда точно така. Не разбираш ли?

Тя ме изгледа нетърпеливо, но очевидно се раздразни от тъпия ми поглед.

— Също както едно време — обясни ми тя, — когато жените са проверявали брачния чаршаф на сутринта след сватбата! И ако не греша… — Тя взе няколко парчета от разбитото стъкло, включително тапата. — Това е каквото ние, сватовниците, наричаме „бърза девственост“. Не е само кръв, прекалено мазно е. Това е кръв, смесена с нещо друго. Цяла наука е, повярвай ми.

Джанис забеляза изражението ми и избухна в смях.

— О, да, все още се прави. Не ми ли вярваш? Мислиш, че хората са разглеждали чаршафите само в Средновековието? Грешиш! А и да не забравяме, че някои култури все още живеят в Средновековието. Помисли си само. Ще се омъжваш за някой братовчед, който е див овчар някъде в Никъдестан, но си изчукала най-готиния тип в училище на абитуриентския си бал. И какво правиш? Свекърите ти няма да се зарадват, че друг плъх е изял сиренцето, а синчето им е попаднало в капан. Затова отиваш да те оправят в частна клиника. Там ти възстановяват всичко и минаваш през цялата работа отново, за да доставиш удоволствие на публиката. Или просто си взимаш малко шишенце с тая смес. Много по-евтино.

— Това — запротестирах — е толкова откачено…

— Знаеш ли какво мисля? — продължи Джанис с блеснали очи. — Мисля, че точно така са те нагласили. Вярвам, че са те упоили, или поне са се опитали, и са се надявали да си в безсъзнание след смахнатата церемония с монасите, за да могат да извадят знамето и да го омажат с кръв. И тогава е щяло да изглежда така, сякаш добрият стар Ромео е вкарал любовният автобус в девствения град.

Намръщих се, но сестра ми не забеляза.

— Ироничното е — продължи тя, прекалено погълната от логиката си, за да обърне внимание на неудобството ми или на избора си на изрази, — че можеха да си спестят труда. Защото вие двамата се вмъкнахте в спалнята и изпълнихте задачата.

Тя ме изгледа ентусиазирано, като очевидно се надяваше да я похваля за острия й ум.

— Възможно ли е — попитах сухо, — човек да е по-груб от теб?

За момент Джанис доби наранен вид. После се отърси и се ухили.

— Вероятно не. Ако искаш поезия, върни се при първобитния си мъж.

— Но ако са възнамерявали да сложат край на проклятието върху Толомей и Салимбени, последното, което биха искали, е да фалшифицират брачната нощ на Ромео и Жулиета — отбелязах замислено. — Защо да си правят целия труд за нищо? Само за да зарадват монах Лоренцо? Това ли е?

Джанис стисна устни.

— Права си. Защо, по дяволите, биха искали да измамят монах Лоренцо? Той е просто дърт смотаняк. Освен ако… — Тя ме изгледа с повдигнати вежди. — … монах Лоренцо има достъп до нещо, до което те нямат. Нещо важно. Например…

Ахнах.

— Гроба на Ромео и Жулиета?

Вторачихме се една в друга.

— Мисля, че си права — отговори Джанис. — Когато говорихме за това снощи, мислех, че си откачила. Но май си права. Част от цялата работа с премахването на греховете включва истинския гроб и статуята.

Замислихме се дълбоко.

— Не мисля — казах накрая, като опипах знамето, — че той е знаел.

— Той?

Погледнах я мрачно и усетих как се изчервявам.

— Знаеш, той.

— О, стига бе, Джулс! — изстена Джанис. — Престани да защитаваш мръсника. Видяла си го с Умберто и… — Тя сви рамене в извинителен жест. — Той те подгони към оградата и ти нареди да му дадеш книгата и знамето. Разбира се, че е знаел.

— Но ако си права — възразих, — тогава той щеше да следва плана и да не… разбираш…

— Да не започне физическа връзка? — предположи Джанис с нетипична учтивост, която сигурно й струваше много.

— Точно така — кимнах. — Освен това, нямаше да се изненада толкова, когато Умберто му даде шишето. Всъщност, шишето вече щеше да е у него.

— Скъпа! — изгледа ме Джанис строго. — Той проникна в хотелската ти стая, излъга те, открадна книгата ни и я даде на Умберто. Този тип е мръсник. И не ми пука дали има гигантски топки и знае как да ги използва. Все още си е калтак.

— Като говорим за лъжи и потайно влизане в хотелската ми стая — отвърнах с присвити очи, — защо ми каза, че той е разхвърлял стаята ми, когато си била ти?

Джанис едва не се задави от възмущение.

— Моля?

— Ще отречеш ли — попитах студено, — че си влизала в стаята ми, а набеди Алесандро?

— Хей! — извика тя. — Той също влезе там! Ясно ли е? Аз съм ти сестра! Имам право да знам какво става… — Тя замълча и ме погледна притеснено. — Откъде знаеш?

— Защото той те е видял. Но е помислил, че аз се смъквам от собствения си балкон.

— Помислил е… — Джанис ахна учудено. — Сега вече съм обидена! Честно!

— Джанис! — Вторачих се в нея. — Ти ме излъга. Защо? След всичко, което се случи, щях да те разбера, ако беше проникнала тайно в стаята ми и я беше претършувала. Мислела си, че възнамерявам да те измамя и лиша от богатство. Господи, аз също щях да претършувам стаята ти, но сигурно щях да използвам и бухалка.

— Наистина ли?

Джанис ме погледна през сълзи на надежда и обич. Свих рамене.

— Защо не опитаме с честност този път?

Бързото съвземане беше специалитет на Джанис.

— Чудесно — отвърна тя. — Честност. А сега, ако нямаш нищо против… — Тя размърда вежди многозначително. — Имам още няколко въпроса за предишната нощ.

След като се снабдихме с продукти от селския магазин, прекарахме останалата част от следобеда в обикаляне на къщата, като се опитвахме да разпознаем неща от детството ни. Не ни помагаше фактът, че всичко бе покрито с прах и мухъл; всяко парче плат бе изпъстрено с дупки от някакво животно, а във всяка ниша и цепнатина имаше миши екскременти. На горния етаж паяжините бяха дебели като завеси за душ, а когато отворихме капаците на прозорците, повече от половината изпаднаха от пантите си.

— Пфу! — възмути се Джанис, когато един от капаците падна на предните стъпала, на около половин метър от мотора. — Май е време да си хвана за гадже някой дърводелец.

— Защо не и водопроводчик? — предложих, докато свалях паяжините от косата си. — Или електротехник?

— Ти си за електротехник — отвърна тя. — Бездруго трябва да ти се оправят жиците в главата.

По залез-слънце, бяхме постигнали такъв напредък, че решихме тази вечер да се нанесем в кабинета на горния етаж. Седнахме една срещу друга до старото бюро и си направихме чудесна вечеря на свещи, която се състоеше от хляб, сирене, наденица и червено вино. Докато вечеряхме, се опитвахме да решим как да действаме нататък. Никоя от нас нямаше мерак да се върне в Сиена, но в същото време и двете знаехме, че сегашното положение не можеше да продължи. За да възстановим къщата, трябваше да инвестираме много време и пари, а дори и да успеехме, как щяхме да живеем? Щяхме да сме бегълци, да затъваме все повече в дългове и вечно да се чудим кога миналото щеше да ни настигне.

— Според мен — каза Джанис, като наля още вино, — или трябва да останем тук, което не можем да направим, или да се върнем в Щатите. А това ще е жалка работа. Или пък да тръгнем да търсим съкровището и да видим какво ще стане.

— Май забравяш, че сама по себе си книгата е безполезна. Нуждаем се от тетрадката на мама, за да открием тайния код.

— И точно заради това — отвърна Джанис, като бръкна в джоба си, — я донесох. Тадааа!

Тя гордо остави тетрадката на бюрото пред мен.

— Допълнителни въпроси? — попита тя игриво.

Засмях се весело.

— Знаеш ли, мисля, че те обичам.

Джанис не успя да потисне усмивката си.

— Карай по-кротко с обичта — посъветва ме тя, като се намръщи престорено. — Не искаме да прекалиш.

След като разположихме тетрадката и книгата една до друга, не ни отне дълго да разгадаем кода, който всъщност дори не бе код, а просто хитро скрит списък, съставен от страница, ред и номер на думата. Джанис четеше номерата, надраскани в полетата на тетрадката, а аз прелиствах „Ромео и Жулиета“ и четях пасажите, които мама бе искала да намерим.

МОЯ ЛЮБОВ

ТАЗИ СКЪПОЦЕННА КНИГА

КРИЕ ЗЛАТНАТА ИСТОРИЯ НА

НАЙ-СКЪПИЯ КАМЪК

СТИГА НАЙ-ДАЛЕЧНИЯТ БРЯГ ДА НЕ Е ДО НАЙ-ДАЛЕЧНОТО МОРЕ

АЗ ТРЯБВА ДА ПОТЪРСЯ ТАЗИ СТОКА

ОТИДИ ПРИ

ПРИЗРАЧНИЯ ИЗПОВЕДНИК НА РОМЕО

ПОЖЕРТВАН ЧАСОВЕ ПРЕДИ ВРЕМЕТО МУ

ТЪРСИ, ОТКРИЙ С ИНСТРУМЕНТИ

ПРИГОДЕНИ ДА ОТВОРЯТ/ГРОБОВЕТЕ НА ТЕЗИ МЪРТЪВЦИ

ТРЯБВА ДА Е НЕВИДИМО

ТУК ЛЕЖИ ЖУЛИЕТА

КАТО БЕДЕН ЗАТВОРНИК

МНОГО СТОТИЦИ ГОДИНИ

ПОД

КРАЛИЦА

МАРИЯ

КЪДЕТО

МАЛКИ ЗВЕЗДИ

ПРАВЯТ ЛИЦЕТО НА НЕБЕТО ТОЛКОВА ПРЕКРАСНО

МИНИ ОТТУК КЪМ

СВЕТА

МАРИЯ

СТЪЛБА

СТЪЛБИЩЕ

ПОКЛОННИЦИ

СРЕД СЕСТРИТЕ СВЕТИ МОНАХИНИ

КЪЩА/КЪДЕТО ЦАРУВАЛА ЗАРАЗНА ЕПИДЕМИЯ/ЗАПЕЧАТАЛА ВРАТИТЕ ГОСПОДАРКА

СВЕТИЦА

ГЪСКА

ПОСЕЩАВАНЕ НА БОЛНИТЕ

СТАЯ

ЛЕГЛО

ТОЗИ СВЯТ ХРАМ Е

КАМЕННИЯ ВХОД

КЪМ ДРЕВНИЯ ТРЕЗОР

О ПУСНЕТЕ НИ ТАМ

ДАЙТЕ МИ ЖЕЛЕЗЕН ЛОСТ

След като стигнахме до края на дългото послание, се отпуснахме назад и се спогледахме озадачено. Първоначалният ни ентусиазъм се изпари.

— Какво ли е пушила мама? — учуди се Джанис. — Разбирам, че е скрила тайния код в скъпоценната книга и той е нещо като карта за намирането на гроба на Жулиета и най-скъпия камък, но… къде би трябвало да копаем? И какво е това с епидемията и лоста?

— Имам чувството — казах, като се наведох и препрочетох няколко пасажа, — че говори за катедралата в Сиена. Кралица Мария… Това може да означава само Богородица. А онази част за малките звезди, които украсяват лицето на небето, ми звучи като вътрешността на купола на катедралата. Той е боядисан в синьо и е украсен със звезди. Спомни си, че маестро Липи ни каза, че Салимбени погребал Ромео и Жулиета в най-святото място. Какво може да е по-свято от катедрала?

— Звучи логично — съгласи се Джанис. — Ами епидемията и сестрите монахини? Това не звучи като нещо, свързано с катедралата.

— Света Мария, стълба, стълбище, поклонници… — промърморих, като отново се зарових в книгата, — къща, където царувала заразна епидемия… запечатани врати… господарка светица… гъска… посещаване на болните…

Затворих книгата и се облегнах на стола, като зачесах нервно главата си, която плачеше за душ.

— Струва ми се… може и да откачам, но видяхме стена…

Поколебах се и погледнах Джанис, чийто очи бяха ококорени и изпълнени с доверие в способностите ми за решаване на ребуси.

— Добре, това ще звучи неприятно, но по време на Черната смърт, която върлувала само няколко години след като всичко това станало, наоколо се търкаляли толкова много трупове, че не успявали да погребат всичките. И така, в „Санта Мария дела скала“ — огромната болница срещу катедралата, където приемали поклонниците и където сестри монахини се грижели за болните по време на заразната епидемия… — е, те просто натъпквали мъртъвците в стена и я запечатвали. Виждала съм тази стена.

Джанис направи отвратена гримаса.

— Пфу!

— Струва ми се, че трябва да търсим стая с легло в болница „Санта Мария дела скала“…

— … в което спяла господарката на светеца на гъските — заключи Джанис, — а по-точно Свети Мартин.

— Или — възразих, — главната светица на Сиена, родена в квартала на Гъската, Света Катерина…

— Не, аз предпочитам Свети Мартин.

— … която имала стая с легло в мазето на „Санта Мария дела скала“, където спяла, когато имала работа до късно с болните. Според директор Росини, цялата сграда сега е музей, а спалнята на Света Катерина е свят храм. Готова съм да заложа един сапфир и един изумруд, че точно там ще намерим каменния вход към древния трезор.

— Чакай, чакай! — извика Джанис. — Съвсем се обърках. Първо говорим за катедралата, после за стаята на Света Катерина в болницата, а сега за древния трезор! Къде по-точно ще отидем?

Замислих се за момент, като се опитах да си припомня всичко, което директор Росини ми бе разказвал, когато минавах през фоайето на хотела, потънала в други мисли.

— Очевидно — казах накрая, — в Средновековието под катедралата е имало крипта. Но никой не е успял да я намери. Някои хора твърдят, че била само легенда.

— Бинго! — извика Джанис въодушевено. — Това трябва да е. Ромео и Жулиета се погребани в криптата под катедралата. Звучи логично. Ако ти беше Салимбени, нямаше ли точно там да сложиш златната статуя?

— Но ако е така, трябва да си организираме страхотно копане, за да стигнем дотам. Според директор Росини, сума ти археолози са копали наоколо.

— Ами ако мама е намерила таен вход откъм болницата! — възрази Джанис. — Прочети го отново, сигурна съм, че съм права.

Прочетохме пасажа още веднъж и този път всичко си дойде на мястото. Да, наистина говорехме за древен трезор под катедралата. Да, трябваше да се открие каменният вход в стаята на Света Катерина в „Санта Мария дела скала“, точно срещу църквата.

— Мили боже! — възкликна Джанис. — Ако е толкова лесно, защо мама лично не се е заела с изравянето на гроба?

Точно в този миг, една от свещите изгасна и, макар другите още да пламтяха, сякаш сенките внезапно се затвориха около нас.

— Знаела е, че е в опасност — отговорих мрачно. — И затова е постъпила по този начин. Сложила е кода в книгата, книгата — в кутията, а кутията — в банката.

— Значи — започна Джанис с престорен ентусиазъм, — след като решихме гатанката, какво ни пречи да…

— Да нахлуем в музея и да разбием стаята на Света Катерина с железен лост? — довърших вместо нея и вдигнах ръце безпомощно. — Господи, не знам!

— Сериозно. Мама е искала да го направим, нали?

— Не е толкова просто — отговорих, като потупах книгата и се опитах да си припомня точните думи в посланието. — Мама казва да отидем при призрачния изповедник на Ромео… пожертван преди времето му. Кой е той? Монах Лоренцо! Може да е дори онзи монах Лоренцо, с когото имах неудоволствието да се запозная снощи. Но се обзалагам, че сме прави: дъртакът знае нещо за местоположението на криптата и гроба. Нещо важно, което дори мама не е успяла да открие.

— Какво тогава предлагаш? — поинтересува се Джанис. — Да отвлечем монах Лоренцо и да го разпитваме под светлината на стоватова крушка? Слушай, може и да грешиш. Да преговорим всичко още веднъж и да го запишем… — Тя започна да отваря чекмеджетата на бюрото, търсейки нещо. — Хайде де! Все някъде трябва да има поне един молив! Чакай! Чакай!

Тя напъха цялата си глава под долното чекмедже и се замъчи да освободи нещо, заклещено между дъските. Най-после успя и се надигна триумфално.

— Виж! Писмо!

Но не беше писмо, а плик със снимки.

След като приключихме с разглеждането на снимките на мама, Джанис заяви, че се нуждаем поне от още една бутилка вино, за да преживеем нощта без да откачим напълно. Тя слезе долу да донесе пиенето, а аз разгледах снимките отново. Подредих ги на бюрото с треперещи ръце, като се надявах, че някак си ще успея да ги накарам да разкажат по-различна история от тази, която вече видяхме.

Но имаше само едно тълкувание на мамините приключения в Италия. Независимо от какъв ъгъл поглеждахме, главните герои и изводи си оставаха същите. Даяна Лой пристигнала в Италия, започнала работа при професор Толомей, запознала се с млад плейбой с жълто ферари, забременяла, омъжила се за професор Толомей, родила близначки, оцеляла при пожара, за разлика от възрастния си съпруг, после отново се хванала с младия плейбой, който изглеждаше изключително щастлив на всички снимки с малките близначки. А това ни накара да стигнем до извода, че той бе истинският ни баща.

Плейбоят бе Умберто.

— Това е нереално! — промърмори Джанис, когато се върна с бутилката и тирбушона. — Всички тези години. Да се преструва на иконом и никога да не каже и дума. Прекалено странно е.

— Да — съгласих се, като взех една от снимките, на която бяхме с него. — Но той винаги ни е бил баща. Дори и да не го наричахме така. Винаги беше… — Не можах да продължа.

Едва сега вдигнах поглед и видях, че Джанис също плачеше, макар да бършеше сълзите си ядосано, сякаш не искаше да достави удоволствие на Умберто.

— Копелето! — извика тя. — Да ни принуди да живеем с лъжата му толкова години. А сега внезапно… — Тя замълча вбесено.

— Е — казах, — това поне обяснява откъде е знаел за златната статуя. Очевидно е научил всичко от мама. А ако наистина са били… заедно, трябва да е знаел и за кутията с документи в банката. Това пък обяснява защо би написал фалшиво писмо до мен от името на леля Роза, с което да ме изпрати в Сиена при президент Макони в банката. Очевидно е научил името му от мама.

— Но всичките тези години! — повтори Джанис, като сипа виното небрежно и едва не поля снимките. — Защо не го е направил преди години? Защо не е обяснил всичко това на леля Роза докато беше жива?

— Да бе! — отвърнах. — Разбира се, че не е можел да й каже истината. Тя щеше да повика полицията веднага.

Намръщих се и казах с дебел глас, като се преструвах на Умберто:

— Между другото, Рози, истинското ми име е Лучано Салимбени. Да, човекът, убил горката Даяна, и издирван от италианските власти. Ако някога си беше направила труда да посетиш Даяна в Италия, щеше да ме видиш хиляда пъти…

— Ама че живот! — прекъсна ме Джанис. — Погледни това. — Тя посочи снимките на Умберто и ферарито, паркирано на великолепно място с изглед към тосканската долина. — Имал е всичко. А после… после станал слуга в къщата на леля Роза.

— Позволи ми да ти напомня, че е бил търсен престъпник — казах. — Има късмет, че не е в затвора или пък мъртъв. А благодарение на работата си при леля Роза, поне е можел да ни наблюдава как растем.

— Все още не мога да повярвам! — поклати глава Джанис. — Да, мама е бременна на сватбената си снимка, но това не означава, че младоженецът не е бащата, нали?

— Джан! — побутнах сватбените снимки към нея. — Професор Толомей е древен. Постави се на мястото на мама за момент. Би ли правила любов с него?

После побутнах следващата снимка, на която бяха Умберто и ферарито.

— Или би предпочела този тип?

Сестра ми не отговори и аз вдигнах ръце безпомощно.

— Хайде де, има само едно обяснение. Виж го… — Подадох й една от многобройните снимки на Умберто, на която той лежеше на одеяло в тревата, а аз и Джанис се катерехме по него. — Той ни обича.

Веднага щом изрекох думите, усетих буца в гърлото си и ми се наложи да преглътна няколко пъти, за да сдържа сълзите си.

— Мамка му! — изстенах. — Не мисля, че мога да понеса повече.

Поседяхме за момент в тъжно мълчание. После Джанис остави чашата си и взе груповата снимка, направена пред замъка на Салимбени.

— Е — каза тя неохотно, — това означава ли, че мафиотската ти кралица е баба ни?

На снимката бяха Ева Мария с огромна шапка и две малки кученца, мама с делови вид в бял панталон и бележник в ръка, професор Толомей, намръщен и казващ нещо на фотографа, и Умберто, облегнат на ферарито си с кръстосани ръце.

— Каквото и да означава, по дяволите — продължи тя, — надявам се никога вече да не го видя.

Предполагам, че трябваше да го предвидим, но не можахме. Бяхме прекалено заети да разплитаме възела на живота си, за да обърнем внимание на далечни шумове или да седнем и да се замислим трезво за момент.

Чак когато някакъв глас ни проговори откъм вратата, осъзнахме тъпотията, която бяхме проявили, търсейки убежище в къщата на мама и оставяйки пистолета на Алесандро долу в чекмеджето в кухнята.

— Каква мила семейна среща — каза Умберто, като влезе в стаята пред двама други мъже, които не бях виждала преди. — Съжалявам, че ви накарах да чакате.

IX.II.

„Прекрасната й плът е под земята.

Безплътният й дух — във небесата!“

Предишният ден, когато напуснах Сиена в компанията на Алесандро, не си представях, че ще се върна толкова скоро, при това кошмарно мръсна и със завързани зад гърба ръце. И определено не бях очаквала, че ще бъда придружена от сестра ми, баща ми и трима зли цветари от Погибонси.

Бързо ни стана ясно, че Умберто също е заложник на тези мъже. Не го вързаха по същия начин като нас, но той ги следваше безропотно и, макар да се намръщи, не се опита да ги спре, когато грубо набутаха мен и Джанис в задната част на цветарския ван. Паднахме на металния под и само няколко изгнили цветя омекотиха удара.

— Хей! — възмути се Джанис. — Ние сме твои дъщери! Кажи им, че не могат да се отнасят с нас по този начин. Честно, Джулс, кажи му нещо.

Но нямах какво да кажа. Имах чувството, че целият свят се е преобърнал с главата надолу. Или че светът си е наред, а аз напълно съм изкукуригала. Все още се мъчех да осмисля превръщането на Умберто от герой в злодей, а сега трябваше да приема и факта, че е мой баща. Обичах го, но не трябваше. Ама че объркана работа.

След като Умберто се качи при нас и затвори вратите, забелязах още една жертва, която бандитите бяха прибрали някъде по пътя. Човекът беше настанен в ъгъла, с превръзка на очите и парцал в устата. Ако не бяха дрехите му, никога нямаше да го позная.

— Монах Лоренцо! — възкликнах спонтанно. — Мили боже! Отвлекли сте монах Лоренцо!

— Опитахме и по кроткия начин — отвърна Умберто, като почука по стената на вана, — но не свърши работа. Благодарение на теб. Да вървим!

Ванът се задвижи, а аз и Джанис се запързаляхме по пода докато шофьорът ни превеждаше през безбройните дупки по частния път на мама.

Веднага щом нещата се поуспокоиха, Джанис си пое дъх.

— Добре — каза тя високо в тъмнината. — Печелиш. Камъните са твои. Бездруго не ги искаме. И ще ти помогнем. Ще направим всичко, което поискаш. Ти си нашият баща, нали? Трябва да се подкрепяме! Няма нужда да… да ни убиваш. Или има?

Умберто не отговори.

— Слушай — продължи Джанис с по-рязък тон. — Ако ни убиеш, няма да спечелиш нищо. Помисли малко. Повече от двайсет години си ни наблюдавал как растем. Наистина ли искаш…

— Кой каза нещо за убиване? — попита Умберто. — Има и други начини да се свърши работата.

— Но защо? — Намесих се с прегракнал от емоции глас. — Защо чака толкова дълго? Можехме да направим това заедно. Преди много години. Можеше да е забавно.

— О, разбираме! — отвърна Умберто, като се размърда, за да се нагласи по-удобно. — Мислите, че аз искам това? Да се върна тук, да рискувам всичко, да си играя шаради с дърти монаси и да пълзя из каналите, за да намеря няколко камъка, които вероятно са изчезнали преди стотици години? Не мисля, че разбирате — въздъхна той. — Разбира се, че не. Защо мислите, че позволих на леля Роза да ви отведе в Щатите? Ще ви обясня защо. Защото те щяха да ви използват срещу мен… за да ме накарат отново да работя за тях. Имаше само едно решение — трябваше да изчезнем.

— За мафията ли говориш? — попита Джанис.

Умберто се изсмя презрително.

— Мафията! Тези хора правят мафията да прилича на Армията на спасението. Вербуваха ме, когато се нуждаех от пари, а след като веднъж се закачиш на въдицата, няма начин да се откачиш. Ако започнеш да се бориш, куката влиза още по-дълбоко.

След като най-после се разприказва, Умберто вече не можеше да спре. Стори ми се, че бе чакал да ни разкаже историята си през всичките изминали години, но когато го направи, очевидно не изпита облекчение, тъй като гласът му добиваше все повече горчивина.

Баща му, известен като граф Салимбени, бил женен няколко пъти преди да се запознае с Ева Мария, но никога не бил благословен с деца. Естествено, когато новата му млада съпруга родила здраво момченце, старецът се запитал дали наистина той бил бащата. Заради упоритите си съмнения, никога не си позволил да заобича детето, а вечно здраво го дисциплинирал. Когато Ева Мария поглезвала сина си с подарък, старецът незабавно го конфискувал и изнасял лекция и на двамата за опасностите от презадоволяването.

Когато го записал във военно училище против волята му, Умберто избягал в Неапол, за да си намери работа. Искал да се запише и в университет, където да учи литература. Но парите му бързо свършили, а той бил прекалено горд, за да се прибере у дома и да се скрие зад полата на майка си. Започнал да се занимава с неща, които другите хора се страхували да вършат. Много го бивало в това! Нарушавал закона естествено и с лекота. Не след дълго вече притежавал десет скъпи костюма, ферари и тузарски апартамент без мебели. Било истински рай.

Когато най-после отишъл да посети родителите си в замъка на Салимбени, излъгал, че е станал брокер и успял да убеди баща си да му прости за бягството от военното училище. Същата тази вечер родителите му имали гости за вечеря — изисканият професор Толомей и американската му асистентка Даяна.

След вечеря, когато другите си легнали, Умберто се ангажирал да подобри италианското произношение на Даяна под лъчите на пълната луна. По-късно я убедил да заминат за Портофино и там, на чаша вино, се осмелил да й разкаже истината за това как си изкарвал хляба.

Даяна се ужасила. Не искала да чуе нито обясненията му, нито извиненията му. Върнала всички подаръци, които й бил направил, а после настояла да я закара обратно в Сиена. След това, не я видял цяла година, а когато най-после се срещнали, преживял страхотен шок. Даяна вървяла по „Пиаца дел Кампо“ и бутала колички с близнаци. По-късно научил, че се омъжила за професор Толомей преди няколко месеца. Умберто веднага разбрал, че той е бащата на близначките и отишъл при Даяна. Тя потвърдила, но не искала децата й да бъдат отгледани от престъпник. Освен това, Умберто нямал място в средновековната приказка, тъй като фамилното му име не било „правилното“.

По-нататък Умберто извършил нещо ужасно. Спомнил си вечерята, на която професор Толомей разказал на родителите му за статуя с очи от скъпоценни камъни и, тъй като бил побеснял от ревност, разказал от своя страна историята на няколко човека в Неапол. Шефът му го принудил да се върне при професор Толомей и да научи нещо повече. Той се подчинил и се върнал в Сиена в компанията на двама мъже. Изчакали Даяна и момиченцата да излязат от къщата и почукали на вратата. Професорът бил много учтив и ги поканил вътре, но любезността му се заменила с враждебност, когато разбрал защо са дошли.

След като се убедили, че професорът няма да проговори, двамата партньори на Умберто започнали да го измъчват — нож в гърлото, запалка, въже… накрая го убили. Умберто, разбира се, се ужасил и се опитал да помогне на професора, но не успял. Веднага щом партньорите му си тръгнали, той подпалил къщата. Надявал се с професора да изгорят и всичките му проучвания и така да сложи край на историята със златната статуя.

След тази трагедия, Умберто решил да скъса с ужасното си минало, да се върне в Сиена и да заживее спокойно с парите, които бил изкарал. Няколко месеца след пожара потърсил Даяна и й казал, че вече е почтен човек, а тя проявила благородство и го приела сърдечно. Прекарали две прекрасни години заедно. Живеели като семейство и Умберто дори я завел на гости при родителите си. Разбира се, никога не им казал истината за близначките, а баща му беснеел задето не се жени, за да има собствени деца. Кой щял да наследи богатствата на Салимбени, ако Умберто останел без деца?

Но щастливото време приключило, когато Даяна отново се побъркала по темата за семейното проклятие. Винаги била нервна и импулсивна, но сега нещата се влошили. Седяла и четяла „Ромео и Жулиета“ в продължение на часове, макар да знаела пиесата наизуст. Опитвала се да възстанови проучванията на професор Толомей относно семейните ценности и местоположението на гроба на Ромео и Жулиета. Не се интересувала от скъпоценните камъни, просто искала да сложи край на проклятието. Била убедена, че тъй като малките й момиченца имат майка Толомей и баща Салимбени, проклятието на монах Лоренцо ще ги порази с голяма жестокост.

Умберто дори не осъзнавал колко близо била Даяна до откриването на гроба, когато един ден, няколко от старите му другарчета от Неапол се появили в къщата и започнали да задават въпроси. Умберто знаел, че тези хора — въплъщение на злото — са дошли с лоши намерения, затова накарал Даяна да изведе близначките навън и да се скрият. Искал да обясни на престъпните типове, че нито той, нито тя знаят нещо по въпроса.

Но когато Даяна чула, че го бият, се втурнала в къщата с пистолет в ръка и ги заплашила, че, ако не оставят семейството й на мира, ще ги простреля. Но в престрелката Даяна загинала, а престъпниците се заканили на Умберто, че това е само началото. Щели да се върнат за момиченцата. Условието им било да получат четирите камъка през следващите две седмици.

В този момент, аз и Джанис избухнахме едновременно:

— Значи ти не си убил мама?

— Разбира се, че не! — изпъшка Умберто. — Как можахте да си го помислите?

— О, не знам — отвърна Джанис раздразнено. — Може би защото, ни лъжеше за всичко друго досега.

Умберто изстена и отново се раздвижи без да може да си намери удобно място. Очевидно разочарован, той продължи историята си. Разказа ни, че след като мъжете убили Даяна и напуснали къщата, той останал с разбито сърце и не знаел как да постъпи. Последното, което искал, било да се обади в полицията или на свещеника си и да рискува някакви бюрократи да се появят и да му отнемат децата. Затова взел трупа на Даяна и го закарал на отдалечено място, където можел да бутне колата от скалата и да инсценира катастрофа. Дори сложил някои от вещите на момиченцата в колата, за да изглежда, че и те са загинали в катастрофата. После взел близначките и ги отвел при кръстниците им Пепо и Пия Мария Толомей, но си тръгнал преди те да започнат да го разпитват.

Същата нощ, Умберто се обадил на леля Роза в Щатите. Престорил се на полицай от Сиена. Казал й, че племенницата й починала, а децата били при семейството си. Освен това й обяснил, че момиченцата не са в безопасност в Италия и тя трябва да дойде да ги отведе в Щатите. След телефонния разговор, подкарал към Неапол и „посетил“ мъжете, убили Даяна, и повечето други хора, които знаели за съкровището. Дори не се опитал да скрие самоличността си. Искал това да бъде предупреждение.

След това, изчезнал за месеци, макар полицията да го издирвала навсякъде. Накрая, заминал за Щатите, за да намери момиченцата си. Нямал определени планове. Научил къде живеят и се мотаел наоколо в очакване нещо да се случи. Един ден, видял жена, която се разхождала из градината — леля Роза — и я попитал дали се нуждае от градинар. Така започнало всичко. Шест месеца по-късно, Умберто се нанесъл в къщата, съгласявайки се да работи за малко повече от храна и подслон.

През всичките тези години, поддържал връзка с майка си, Ева Мария, но никога не й разказал за децата. Страхувал се, че тя ще иска настоятелно веднага да ги прибере в Италия. Умберто знаел, че никога вече не може да се върне там. Хората щели да го познаят и полицията да го арестува веднага, въпреки фалшивото име и паспорт.

Накрая започнал да вярва, че злото в Неапол е погребано завинаги. Но един ден видял лимузина, която спряла пред вратата на леля Роза. Четирима мъже излезли от колата и Умберто, познал един от старите си приятели от Неапол, онзи, чийто живот бил пощадил. Не разбрал как са го открили след всички тези години, но подозирал, че са подкупили хора от полицията да проследят телефонните разговори на Ева Мария.

Мъжете заплашили Умберто, че ако до три седмици не им върне парите, които им дължи — това отчасти било вярно, — щели да отвлекат дъщерите му. Умберто нямал пари, но успял да ги склони да го оставят на мира за три седмици в замяна на съдействието му да намерят четирите скъпоценни камъка. За да го сплашат престъпниците го изблъскали в коридора и започнали да го бият. Случайно съборили венецианската ваза, която стоеше под полилея. Тя паднала на пода и се разбила на парчета. Шумът събудил леля Роза, която излязла от стаята си и като видяла какво става се разпищяла. Един от престъпниците извадил пистолет и се канел да я застреля, но Умберто успял да бутне оръжието настрани. За съжаление, леля Роза толкова се уплашила, че изгубила равновесие и паднала по стълбите. След като бандитите си тръгнали и Умберто най-после отишъл до нея, тя вече била мъртва.

— Горката леля Роза! — избухнах, когато чух това. — А ти ми каза, че починала спокойно в съня си.

— Е, излъгах те — отвърна Умберто с нисък глас. — Истината е, че умря заради мен. Би ли предпочела да ти кажа това?

— Бих искала да ни беше казал истината. Ако го беше направил преди години, все още щяхме… — Поех си дълбоко дъх, защото имах чувството, че се задушавам. — … щеше да е по-добре.

Той въздъхна.

— Може би. Но сега е прекалено късно. Не исках да знаете… исках да вярвате в приказката на майка си.

Умберто ни разказа как в нощта, когато леля Роза умряла, звъннал на Ева Мария и й разказал всичко, включително, че има две внучки. Помолил я да му помогне да плати дълга си на бандитите, но тя решила, че ще събуди подозрения, ако изтегли толкова много пари за кратко време. Искала да намеси полицията и кръщелника си Алесандро, който знаел как да се справя с подобни проблеми, но Умберто не се съгласил. Знаел, че старите му приятели в Неапол нямало да го оставят на мира докато е жив и, че ще тормозят семейството му. Оставал му само един изход — да намери скъпоценните камъни и да се разплати веднъж завинаги.

Ева Мария се съгласила да му помогне да намери гроба на Ромео и Жулиета. Обещала му, че ще склони братството Лоренцони от Витербо да й помогне. Единственото й условие било, когато всичко приключи, най-после да се запознае с внучките си, а те никога да не научат за престъпленията на баща си. Умберто се съгласил — и той не искал дъщерите му да знаят нито за престъпното му минало, нито за истинската му самоличност. Монах Лоренцо не знаел обаче къде точно в Сиена се намира тайният вход към местоположението на гроба. Млада жена на име Даяна Толомей била готова да му го посочи, но трябвало да отидат заедно с останалите. Нямало смисъл само един човек да владее това познание.

Ева Мария разказала всичко това на Умберто, а той се изпълнил с надежда, че планът им ще проработи. Знаел, че Даяна държала кутия с важни документи в сейф в банката в палат Толомей. Бил сигурен, че документите крият следа към тайния вход за гроба.

И така, Умберто задвижил работата и ме изпратил в Сиена с надеждата, че ще успея да открия всичко, от което се нуждаел. Дори накарал стария си приятел Бруно Карера да ме следи из града, за да се увери, че съм в безопасност и няма да изгубя скъпоценните предмети, които съм намерила. Единственият проблем бил, че за Бруно изкушението да краде било непреодолимо. Когато Умберто открил, че Бруно бил арестуван, нямал избор, освен да се погрижи той да не се раздрънка и да разкрие плана. Не било трудно да уреди убийството му, тъй като Бруно имал доста врагове сред другите затворници.

В разговор с монах Лоренцо във Витербо Ева Мария получила уверението му, че след като „поправи греховете“ на Салимбени и Толомей, ще може заедно с останалите разкаяли се да коленичи до гроба на Ромео и Жулиета и да сведе глава пред милостта на Богородица.

С изключение на случката с Бруно Карера, всичко вървяло според плана. Баба ми била изпълнена с подозрения и накарала Алесандро да проникне в хотелската ми стая, за да вземе материал за ДНК тест. След като получила нужното доказателство, се убедила, че наистина съм нейната внучка, а не актриса, наета от Умберто. Тогава започнала да планира купона в замъка на Салимбени. Наредила на Алесандро да донесе пръстена на Жулиета, но не му обяснила защо. Знаела, че ако той заподозре какво става, щял да провали плана й, като докара ченгетата. Всъщност, тя ужасно искала да не замесва кръщелника си, но след като той бил Ромео Марескоти, имала нужда от него, за да изиграе ролята си пред монах Лоренцо.

Умберто призна, че щяло да е по-разумно, ако ми бе казал истината в самото начало, но вероятно мислеше така, защото работата се беше объркала. Ако си бях изиграла ролята и бях заспала сама след купона, нито аз, нито Алесандро щяхме да бъдем замесени.

— Но това не е вярно! — възразих, когато Умберто замълча. — Той открадна книгата на мама от хотелската ми стая и ти я даде снощи! Видях го със собствените си очи!

— Грешиш! — каза Умберто, раздразнен от възражението ми. — Някой в Сиена му дал книгата вчера сутринта и го помолил да я предаде на Ева Мария. Това беше всичко, което той знаеше.

Умберто изстена.

— Не мога да повярвам за вас двамата! На нищо ли не те научих? Познаваш го само от седмица.

— Какво знаеше Алесандро за мен? — прекъснах го бързо.

Той изсумтя.

— Очевидно, знаеше всичко, което искаше. Знаеше, че Ева Мария те смята за нейна внучка. Това е всичко. Както вече казах, не можех да рискувам да замеся полицията. Вчера, когато Ева Мария му разказа за церемонията с пръстена и кинжала, той се ядоса, че е бил държан на тъмно. Но се съгласи да го направи, защото знаеше, че това е важно за нея и за теб — въздъхна той. — Жалко. Харесвах го.

— Какво имаш предвид? — попитах нервно.

— Не чу ли какво ти разказвах досега? — рязко попита той. — Наистина ли мислиш, че ще го оставят жив? След всичко това?

— Да не искаш да кажеш, че е мъртъв? — ахнах.

— Има чудесна симетрия, нали? — промърмори той и потърка уморено лицето си. — Думата „мъртъв“? Заклещва те в себе си като високи стени. Майка ти щеше да хареса това. Можеше да превърне всичко в поезия. Дори мен.

Не отговорих. Въпреки всичко, което се бе случило откак заспах в прегръдките му снощи, мисълта, че Алесандро може да е мъртъв, ме шокира безкрайно. Стори ми се, че някой е стоварил чук върху бъдещето ми и го е смазал жестоко.

Известно време седяхме мълчаливо. После Джанис ме побутна с крак в опит да ме утеши.

— Горката Джулс — промърмори тя. — Не беше хубава седмица, а?

— Принцесо — обади се Умберто, като ме погали нежно, — съжалявам. Точно това е, което не исках да се случи.

— Просто от любопитство — обади се Джанис враждебно. — Наистина ли я обичаше? Имам предвид мама.

Умберто не отговори и тя добави колебливо:

— А тя обичаше ли те?

След кратко мълчание, Умберто се облегна тежко на стената на вана.

— Обичаше да ме мрази. Това беше голямата й тръпка. Наричаше ме… — Той замълча за момент, за да успокои треперещия си глас. — Нино.

Ванът най-после спря. Очаквах, че сме паркирали на ръба на скала някъде по крайбрежието, удобно разположени, така че злодеите да се отърват от един, или двама или трима от нас. Все пак, двете с Джанис вече се бяхме раздрънкали и бяхме казали на Умберто къде да намери тайния вход към криптата. Вместо това обаче бяхме обратно в Сиена, в тъмен ъгъл до катедралата, точно срещу площада, където се намираше „Санта Мария дела скала“.

Не бяхме сами. Три други коли вече бяха паркирани там, а група мъже в смокинги стояха, сложили калъфи за цигулки и чела до себе си, пушеха и се шегуваха. Изпълних се с надежда, когато ги видях, но веднага щом Умберто скочи от вана да ги поздрави, разбрах, че не бяха това, за което се представяха. Тези типове не бяха музиканти, а по-опасните от мафията приятели на Умберто от Неапол.

Музикантите видяха как двете с Джанис се смъкнахме от вана и бързо изразиха удоволствието си от вида ни. Започнаха да подвикват и подсвиркват и се опитаха да ни накарат да ги погледнем. Накрая Джанис успя да им изпрати усмивка, която предизвика жизнерадостни викове.

Умберто дори не се опита да прекрати забавата им. Нямаше съмнение, че той, а и ние, бяхме късметлии, че още сме жив. Едва когато музикантите видяха монах Лоренцо, радостта им се превърна в нещо като притеснение и те се наведоха да вземат калъфите с инструментите си като ученици, прибиращи чантите си в присъствието на учител.

За всички на площада тази вечер, а присъстващите бяха доста — най-вече туристи и тийнейджъри, — сигурно сме изглеждали като обикновена група местни жители, завръщащи се от празненство, свързано с „Палио“. Също като музикантите, Умберто и тримата цветари не спряха да бъбрят и да се смеят, а в центъра на групата Джанис и аз вървяхме послушно, наметнати с огромни знамена, които прикриваха въжетата.

В един момент, Джанис се приближи до мен и прошепна окуражително:

— Кълна се в господ, ще убия тези шибаняци със собствените си ръце…

Преди да успее да продължи, един от музикантите обви ръка около нея и я отдръпна от мен. За околните изглеждаше, че прегръща нежно гаджето си, но всъщност искаше да ни попречи да кроим планове.

Монах Лоренцо беше единственият, който нямаше празничен вид. С превръзка на очите и парцал в устата, той се препъваше в тъмното си дълго расо, но за минувачите вероятно приличаше на бъдещ младоженец, влачен из града от подпийналите си приятели.

Докато вървяхме към главния вход на „Санта Мария дела скала“, внезапно забелязах маестро Липи. Вървеше сам, разсеян както винаги, и носеше статив. Не посмях да му извикам, само сръгах Джанис и се вторачих в него напрегнато с надеждата да му внуша да ни види. Но когато художникът най-после погледна към нас, очите му ни подминаха без да ни познаят и аз изпитах диво разочарование.

Точно в този миг, камбаните на катедралата възвестиха полунощ. Нощта бе ужасно гореща и влажна и някъде в далечината започваше буря. Когато стигнахме до предната врата на старата болница, първите пориви на вятъра се понесоха из площада и разхвърляха всички боклуци, като невидими демони, търсещи нещо или някого.

Един от музикантите извади мобифон и се обади на някого. След секунди двете малки лампи до вратата угаснаха. Мъжът извади ключ от джоба си и отключи.

Умберто ни побутна напред и двете с Джанис се запрепъвахме в тъмнината. Вратата зад нас се затвори, а мъжете запалиха лампи и отвориха калъфите за инструменти.

В тях бяха подредени оръжия, фенери и инструменти. Веднага щом сглобиха всичко, сритаха калъфите настрани и всички се прехвърлиха през ниската ограда без проблем. Аз и Джанис се поколебахме, тъй като ръцете ни още бяха вързани зад гърба. Мъжете просто ни вдигнаха и ни метнаха от другата страна сякаш бяхме част от екипировката им. Единственият, към когото се отнесоха с известно уважение, бе монах Лоренцо, който получи позволение да се покатери сам през оградата.

— Защо още е с превръзка на очите? — прошепнах на Джанис.

— Защото ще го оставят жив — бе жестокият й отговор.

— Шшт! — намръщи ни се Умберто. — Колкото по-малко внимание привличате към себе си, толкова по-добре.

Тръгнахме по дълги тъмни коридори, слязохме по няколко стълбища в древно мазе и продължихме по нови коридори. Накрая пристигнахме в тясна монашеска килия с малък олтар и златна статуя, положена на каменно легло. Стените около статуята бяха боядисани в синьо и украсени със златни звезди, подобни на онези на тавана на катедралата.

— Мили боже! — възкликна Джанис. — Това ли е статуята?

— Това — отговори Умберто, като насочи лъча на фенера в лицето й, — е стаята на Света Катерина. Входът е тук, нали? А сега какво?

— Ъъъ… — изсумтя Джанис. — Подай ми железен лост.

— Какво друго?

— Забравих… — Тя се престори на дълбоко замислена. — Света Катерина… килия… легло… подай ми железен лост…

— Имаше нещо за… господ — намесих се бързо, опитвайки се да скрия факта, че указанията на мама стигаха само до железния лост.

И двете с Джанис знаехме, че ако бандитите откриеха, че вече не сме им полезни в начинанието, животът ни нямаше да струва и пукната пара.

Изпълнен с нетърпение, Умберто се обърна към монах Лоренцо и му каза нещо на италиански. Старецът отговори с треперещ глас.

— Хвалете не мен, а разпнатия Христос — преведе Умберто и се огледа наоколо. — Разпнатия Христос… разпнатия Христос…

— Там! — каза Джанис и кимна енергично. — Кръстът под олтара.

Всички погледнахме огромната мраморна плоча с черен кръст, която стоеше до стената като врата към гробница. След секунди бандитите се нахвърлиха върху нея с лостове и бормашини. Най-после плочата падна на пода и никой не се изненада, когато видя, че зад нея се криеше вход към тунел.

Преди два дни, когато Джанис и аз изпълзяхме от пещерата, не си представях, че ще се върна в „Ботини“ толкова скоро. И определено не предполагах, че с нас ще бъдат дванайсет въоръжени мъже и един монах, които ни крещяха да се задвижим или да забавим — в зависимост от наклона на тунела. Единственото положително бе, че Умберто свали въжетата ни преди да ни изпрати начело на групата.

По-точното определение на тунела щеше да е „дупка за червеи“. Отначало завиваше остро под деветдесет градуса, после деветдесет градуса надолу и нови деветдесет градуса надясно. Имах чувството, че навлизаме в някаква сложна средновековна климатична инсталация.

След малко стигнахме до сериозно предизвикателство, но и двете изпитахме облекчение, когато видяхме, че поне не беше стена, която да блокира пътя ни и да ни принуди да се върнем в килията на Света Катерина. Вместо това беше вертикално спускане от два метра към пода на голяма пещера. Умберто отново започна да проявява нетърпение.

— Какво става? — извика той. — Защо спряхте?

— Някаква пещера — отговори Джанис. — Но не можем…

Огледахме се наоколо и най-после видяхме светилник на стената вляво. Протегнах се към него и го сграбчих. Стори ми се достатъчно здрав, за да удържи тежестта ми. Измъкнах се от дупката, увиснала на светилника и, макар да се строполих на пода на два метра под мен, поне не паднах на главата си. Джанис, разбира се, успя да се справи грациозно, но все пак се наложи да й помогна, когато се търколи долу.

— Благодаря — каза тя и оправи дрехите си. — Не казвай и дума. Остави всичко на мен. Знам как да се оправя с тия шибаняци.

Зад нас останалата част от групата повтори упражнението ни бързо, с насочени напред оръжия, сякаш бяха командоси. Единственият, който бе удостоен със специално отношение, отново бе монах Лоренцо. Бандитите го измъкнаха елегантно от тунела без да го наранят.

— Сега какво? — попита Умберто недоволно. — Задънена улица.

Но грешеше. Пещерата имаше два изхода: един на тавана и друг на пода. Онзи на тавана бе невъзможен за достигане. Беше тъмна шахта, блокирана на върха от нещо, което напомняше на бетонна плоча. А най-вече ми заприлича на шахта за боклук. Това впечатление се подсилваше от факта, че другият изход се намираше точно под него. Всичко, хвърлено отгоре, ако и двете дупки бяха отворени, щеше да мине през помещението без да спре в него.

— И сега? — повтори Умберто упорито.

— Търси, търси — отвърна Джанис спокойно. — Погледни под краката си. Защото Жулиета лежи тук.

След като погледна монах Лоренцо за потвърждение, Умберто нареди на бандитите да се захванат с металната плоча, която покриваше дупката на пода. Те се нахвърлиха върху нея толкова енергично, че монах Лоренцо, чиято превръзка милостиво бе свалена преди да го набутат в тунела, започна да се моли усърдно за всички присъстващи.

Докато стояхме и чакахме, Джанис ме погледна и направи гримаса. Да, ръцете ни бяха свободни, но и двете знаехме, че сме хванати в още по-ужасен капан от преди. От пещерата имаше само един изход и можехме да стигнем до него само слизайки надолу заедно с останалите.

Бандитите отместиха най-после металната плоча, Умберто пристъпи напред и насочи лъча на фенера си в дупката. След кратко колебание, останалите постъпиха по същия начин. Накрая Джанис и аз също се приближихме да погледнем. Миризмата от дупката беше адски противна, но не непоносима. Вече свиквахме с вонята на разложение.

— Просто кал — отбеляза Джанис, като сви рамене. — Пръст. Погледни.

Беше права. Мястото приличаше на съвсем празна пещера и, макар подът й да изглеждаше твърд и неравен, спускането не беше повече от два и половина — три метра.

— Да вървим! — каза Умберто и махна на мъжете.

Всички скочиха в дупката един по един, без дори да си направят труда да спуснат оръжията поотделно. Последните бяхме Джанис, аз и Умберто и, когато сестра ми се смъкна през дупката, сума ти ръце се протегнаха да й помогнат. Тя отвърна с женствена благодарност и неизречена покана. Знаех, че трябва да постъпя по същия начин. Не защото изпитвах нежност към бандитите, а тъй като те бяха единственият ни изход оттук.

Усмихнах се престорено на поелите ме, но когато един от тях прокара ръка под блузата ми, не издържах и го шамаросах. Той, разбира се, не прие отказа ми мило и преди да успея да се измъкна, двама от приятелите му ме хванаха здраво и ме задържаха неподвижна, за да му дадат възможност да ми направи каквото си иска. Джанис се развика да ме оставят на мира, а когато не й се подчиниха, се метна върху тях изотзад и започна да ги дере и скубе.

Оглушителен шум, по-точно изстрел, сложи край на борбата. Обля ни душ от пръст и кал и бандитите ни пуснаха толкова бързо, че Джанис и аз паднахме на пода. Вдигнах глава и видях как Умберто с пистолет в ръка, чакаше да види дали още някой би посмял да докосне дъщерите му. Предупредителният му изстрел произведе желания ефект. Предизвиканите вибрации в пещерата сринаха части от тавана. Бандитите бяха прекалено заети да почистват главите и дрехите си от мръсотията, за да се нахвърлят върху Умберто. Доволен от резултата, той върна оръжието на единия цветар, който кимна и го пъхна в колана си.

Раздрусана, но необезсърчена, Джанис ми помогна да се надигна и ме побутна към монах Лоренцо, който разтвори ръце и прегърна и двете ни нежно. Не проговорихме, тъй като нямаше нужда. И тримата знаехме, че оттук нататък нещата можеха само да се влошат.

— Какво следва сега? — попита Умберто. — Пак сме в задънена улица.

— Може би отново трябва да се смъкнем надолу — отбеляза Джанис.

Умберто попита и монах Лоренцо, но отговорът бе абсолютно неясен.

— За да намериш злато, трябва Данте да ти стане водач — преведе Умберто и се намръщи. — Това пък какво означава?

— Означава — отговорих бързо — да вървиш по дяволите.

Умберто присви очи.

— Май вие двете не осъзнавате, че ако не ми помогнете, наистина ще отидем в ада!

— А ако ти помогнем и намерим камъните, тези джентълмени просто ще ни пуснат да си ходим? — попитах заядливо.

— Това е споразумението — сериозно отговори Умберто. — След като намерим камъните, те ще са по-благосклонни.

— Добре! — извика Джанис, като коленичи и започна да копае демонстративно. — Да намерим проклетите камъни! Хайде, помогнете ми! Тук някъде трябва да има изход… Чакайте! Открих нещо!

Тя почисти пръстта колкото можеше.

— Какво по дяволите е това?

Минаха няколко секунди преди да осъзнаем отвратителната истина. Подът на пещерата се състоеше от разхвърляни човешки кости.

X.

„О, аз ще те положа в дивна крипта!

Каква ти крипта! Във прозирен купол,

защото Жулиета спи под него.

И нейното присъствие излъчва

сияния такива, че превръща

и гроба мрачен в празничен чертог!“

— Мили боже! — извика Джанис. — Това е масов гроб!

Тя отскочи назад и притисна ръкава на блузата си към носа си.

— Чумата! Микробите! Всички ще умрем!

Паниката й уплаши и бандитите. Умберто се опита да ни успокои със строг тон. Единственият, който не изглеждаше уплашен от откритието, бе монах Лоренцо. Той просто сведе глава и промърмори нещо, което звучеше като поетична смесица от италиански и латински.

— Черната смърт пази вратата на девицата — преведе Умберто, като изгледа Джанис и мен. — Това говори ли ви нещо?

— Вратата, за която споменава мама — отвърнах — сигурно е вратата към старата крипта на катедралата, която никога не е била открита. От чумата през 1348 година криптата просто престанала да съществува. Според мама има връзка между „заразна епидемия“, „запечатани врати“ и „древен трезор“.

— Значи тук е имало врата — отсъди Умберто и се огледа наоколо. — Може да са били дори няколко. Може това да е било преддверието на криптата, но са го превърнали в гроб за чумавите. Чудесно! Това означава, че сме на прав път.

Скоро всички се заеха да оглеждат стените на пещерата и да търсят следи от запечатани врати. Накрая един от цветарите от Погибонси намери първата. Виждаше се само върхът на сводест отвор в стената, но това бе достатъчно да покаже на мъжете къде да копаят.

След двайсет минути се откри горната част на вратата и видяхме, че е зазидана с кафяви тухли и парчета мрамор. Който и да го беше направил през ужасната 1348 година, очевидно не се е интересувал от строителни материали.

Бандитите извадиха бормашините и започнаха да пробиват тухлите, а Джанис и аз се скрихме зад монах Лоренцо. Скоро цялата пещера вибрираше, а от тавана се сипеше гъст прах. Впечатлих се от спокойствието на монах Лоренцо. Изглеждаше като човек, който знае, че каквито и ужаси да го очакват в ръцете на враговете му, справедливостта ще възтържествува.

Масивната тухлена стена, разделяща масовия гроб от онова, което се криеше отвъд, бързо беше разбита. Още преди прахта да слегне, Умберто се втурна напред и насочи лъча на фенера си през големия отвор.

Чухме го ясно как подсвирква — сигурен знак на учудването му.

— Криптата! — прошепна монах Лоренцо и се прекръсти. — Съществува!

Откак пристигнах в Сиена, директор Росини ми разказа безброй истории за скривалищата на ранните християни в подземията на Сиена. Представях си, че криптата е нещо подобно на тайните пещери край бреговете на мистичната подземна река; нещо като клаустрофобично място с нисък таван, редици със саркофази и зловещи латински надписи по стените.

В действителност това беше зашеметяващо красиво помещение с пъстри стенописи и синьо небе, обсипано със звезди, изрисувани на сводестия таван. Хванали ръцете на монах Лоренцо, внимателно си проправяхме път през купчините тухли до вратата. Чувствахме се като оцелели от въздушно нападение, които се чудят дали това е началото или краят на света.

Огледах се наоколо, но не видях зловещи саркофази, а само укрепващи колони и каменни плочи покрай стените, които навремето сигурно са били красиви олтари. По стените имаше и високи отвори; покриваха ги железни решетки със златни орнаменти, а това ме наведе на мисълта, че страничните параклиси са като онези, които бях видяла в селското гробище, когато посетих гробницата на семейство Толомей с братовчеда Пепо.

Обърнах се към Джанис и забелязах как се мръщи и разглежда отломките по пода. Тя вдигна очи, а аз проследих погледа й. Тук и там части от тавана се бяха сринали, а няколко от колоните изглеждаха зловещо наклонени под тежестта на модерния свят.

— Дотук добре — отбеляза Умберто, като застана до нас. — Но къде е статуята?

— Обзалагам се, че е в един от страничните параклиси — отговорих, като посочих покритите с железни решетки отвори. — Но… вероятно не искаме да вдигаме много шум.

— Защо? — попита Умберто. — Страхуваш се да не събудиш някого ли?

— Цялото това място… — огледах се наоколо, — просто може да се срине всеки момент.

— Е — небрежно отвърна Умберто, като се отдалечи от нас, — ще трябва да почака още малко.

Бандитите започнаха да обикалят страничните параклиси, като спираха за кратко да насочат лъчите на фенерите си към това, което се криеше зад железните решетки. Джанис и аз се спогледахме нервно. Ако гробът на Ромео и Жулиета не бе тук, престъпниците със сигурност нямаше да проявят благородство към нас. Но какво можехме да направим? Хвърлихме поглед към дупката във вратата зад нас. И двете знаехме, че дори да можехме да се промъкнем обратно в помещението с масовия гроб, никога нямаше да успеем да се изкачим през дупката, откъдето бандитите ни бяха свалили. Освен това, макар Джанис винаги да бе твърдяла, че в рационалния егоизъм няма нищо лошо, как можехме да оставим монах Лоренцо зад себе си? А дори и Умберто. Все пак, той беше баща ни.

След като фалшивите музиканти огледаха всички странични параклиси без да открият търсеното, раздразнението им избухна изведнъж. Започнаха да блъскат Умберто и нямахме нужда от речник, за да разберем какво му казваха.

— Олеле боже — процеди Джанис през зъби. — Започва се.

Застанал търпеливо до нас, монах Лоренцо наблюдаваше суматохата развеселено. Това са мъжете, които го бяха овързали и метнали през дупка към центъра на земята… възмездието им вече ги бе застигнало.

— Монах Лоренцо! — каза Джанис, като сграбчи ръкава на монаха. — Моля те, помогни ни! Знаеш ли къде е статуята? Моля те!

Макар да не разбираше думите й, старецът долови смисъла им, кимна и й отговори с поредния стих.

— Хей! — извика Джанис и замаха на престъпниците. — Монах Лоренцо знае къде е!

Бандитите изслушаха монаха, пуснаха Умберто и отново заоглеждаха стените.

— Какво беше това? — обърна се Джанис към Умберто. — Нещо за статуята ли?

— И той сложи дракон да пази очите им — отговори Умберто, като оправи вратовръзката и косата си. — Да се надяваме, че драконът е тук, а не някъде другаде.

— Странното е — казах, като огледах криптата, — че ей там има пет странични параклиса на еднакви разстояния, а тук има само четири. Вижте. Средният липсва. На негово място има само стена.

— Не е само стена — възрази Джанис, като пристъпи натам. — А стена с голяма… червена… летяща змия.

Спряхме пред нея и монах Лоренцо отново се прекръсти.

— Дяволът!

— Прилича ми на дракон — казах. — Знаете ли какво си мисля? Вярвам, че гробът е зад тази стена. Вижте… — Посочих дълга пукнатина в стенописа, която издаваше формата на рамка на врата под мазилката. — Това очевидно е било страничен параклис, също като другите. Обзалагам се, че на Салимбени му е писнало да изпраща тук стражи непрекъснато и просто е зазидал вратата. Звучи логично.

Умберто не се нуждаеше от повече доказателства, че гробът наистина се намира тук и след минута бормашините завиха отново, а грохотът от сблъсъка на метал и камък отекна из криптата. Този път по нас се посипа не само прах, но и едри парчета от сводестия син таван, включително няколко златни звезди, които се сринаха около нас със съдбовен трясък, сякаш самата вселена се разпадаше.

Бормашините най-после замълчаха, пробили достатъчно голяма дупка в стената, през която можеше да мине човек. Един по един, мъжете изчезнаха в отвора и накрая, нито аз, нито Джанис можахме да устоим на изкушението да ги последваме. Минахме покрай монах Лоренцо и се пъхнахме в дупката. Озовахме се в малък параклис и едва не се сблъскахме с останалите, които стояха неподвижно, вторачени благоговейно в статуята на Ромео и Жулиета.

Беше много по-впечатляваща отколкото бях очаквала. Всъщност, беше толкова зашеметяваща, че за момент останах без дъх. Бях си я представяла много по-малка и скромна — все пак златото не беше евтино, — но тя се оказа внушителна по размери, почти заплашителна, сякаш творецът й бе искал зрителите да паднат спонтанно на колене и да молят за прошка. И едва не го направих.

Поставена върху огромен мраморен саркофаг и покрита със шестстотингодишен прах, статуята внушаваше усещане за разкош, който вековете не са могли да заличат. Дори на слабата светлина в параклиса четирите скъпоценни камъка — двата сини сапфира и двата зелени изумруда — грееха с почти свръхестествен блясък. Скиците в тетрадката на мама очевидно бяха резултат само на предположения. Дори най-красивите портрети на двамата герои — Ромео и Жулиета — не можеха да се сравняват с величествената статуя.

— Мислиш ли, че са сложили и двамата в един и същи ковчег? — прошепна Джанис, като кимна към саркофага. — Виж! Ето го надписа, споменат в историята. Помниш ли? „Тук лежи вярната Жулиета… С любовта и милостта на господ… Да бъде събудена от Ромео, истинския й съпруг…“ — Тя замълча, забравила останалото.

— „В час на Божия милост“ — добавих тихо все още омагьосана от златните лица.

Ако италианската история, която маестро Липи ни бе превел, казваше истината, тогава през зловещата 1340 година прочутият художник Амброджио Лоренцети лично бе проследил създаването на статуята. А той като близък приятел на влюбените със сигурност бе държал да я направят достоверна. Бях убедена, че Ромео и Жулиета са изглеждали точно като образите си от статуята.

За човек, който не знаеше историята, статуята не говореше за мъка, а за любов. Ромео бе коленичил, прегърнал Жулиета, и двамата се гледаха с напрежение, което ми напомни за собствената ми мъка.

Пристигнах в Сиена, за да намеря статуята и четирите камъка. Сега бяха точно пред мен, но вече не изпитвах желание да ги притежавам. Предпочитах да си останат на мястото. И с радост бих ги дала на бандитите, ако това можеше да върне живота на Алесандро.

Не бях единствената, омагьосана от очите на статуята. Двама от престъпниците вече се катереха по саркофага, твърдо решени да ги грабнат. Очевидно не се интересуваха от златото, а само от скъпоценните камъни. Не мина дълго време преди единият да вземе метален трион и да го опре във врата на Жулиета, подготвяйки се да отреже главата.

Монах Лоренцо се опита да ги спре с горещи молби, защото не ставаше дума само за съсипването на произведение на изкуството — монахът бе убеден, че с унищожаването на статуята ще се събуди страховито зло, което ще убие всички ни. Но бандитите не се впечатлиха от суеверните му брътвежи. Блъснаха го грубо и продължиха.

Шумът от трионите беше кошмарен. Отстъпихме назад, пъхнали пръсти в ушите си и осъзнали, че горчивият край на приключението ни приближава. Определено не си бяхме представяли нахлуването в гробницата по този начин. В мечтите си двете се отдалечавахме от статуята с камъните в джоба си и най-важното — тръгвахме си живи.

Мушнахме се в дупката и се върнахме в централната част на криптата с разтревожения монах Лоренцо по петите ни. Тук буквално всичко се разпадаше. По стените и тавана се бяха образували гигантски пукнатини и най-леката вибрация щеше да ги разшири във всички посоки.

— Мили боже! — възкликна Джанис, когато шумът от трионите затихна. — Не съм много впечатлена от зидарията тук.

— Това не е зидария — поправих я, като потърках ръката си на мястото, където една звезда ме бе ударила. — Подземието има естествени ниши. Тук пещерите са много. А Сиена седи отгоре.

— В момента предпочитам да съм отгоре, отколкото тук отдолу — отвърна Джанис, вторачена в остатъците от красивия таван. — По много причини.

След миг, бандитите изскочиха от параклиса, като се смееха и си подхвърляха четирите огромни камъка. Последният, който излезе, бе Умберто. По изражението му разбрах, че и той като нас си задава въпроса дали най-после другарчетата му от Неапол ще го оставят на мира или ще искат още нещо?

Сякаш прочели мислите ни, мъжете спряха веселбата си и се вторачиха в мен и Джанис. Единият се усмихна сухо, извади пистолет и каза нещо, което накара Умберто да пристъпи напред, да застане между тях и нас и да заговори с невъзможен за пренебрегване тон.

Изненадан от намесата в плановете им, мъжът с пистолета се приближи до Умберто и притисна дулото до челото му.

Паникьосани, Джанис и аз не знаехме как да действаме. Просто стояхме неподвижно, сковани от ужас. Надявахме се, че всичко това е само игра на надмощие. Две секунди по-късно, изстрел разтърси пещерата. Изпищяхме и се втурнахме към Умберто, сигурни, че е прострелян.

Но когато стигнахме до него, той още стоеше прав. Изглеждаше по-шокиран и от нас и ни прегърна бързо. Проснатият на пода бе нападателят му. Нещо — дали не бе светкавица — мина право през черепа му и унищожи цялата задна част на главата му.

— Света Богородице! — изскимтя Джанис. — Какво беше това?

— Залегнете на пода! — извика Умберто, като ни бутна на земята заедно с монах Лоренцо. — Покрийте си главите!

Престъпниците се втурнаха да търсят убежище, докато серия изстрели ги събаряха един след друг с учудваща точност. Без да се надигам, обърнах глава, за да видя кой стреляше. За първи път в живота си, видът на напредващи към нас полицаи в бойно облекло силно ме зарадва. Като черни плъхове те се изсипаха през дупката, заеха позиции зад най-близките колони и извикаха на оцелелите да излязат напред с вдигнати зад главите ръце.

Когато суматохата най-сетне позатихна, не можех да определя дали ехото от последните изстрели още отекваше в главата ми или звуковите вълни се разпростираха из пещерата. Тъкмо реших, че стрелбата бе предизвикала трус в подземието, когато настъпи зловеща тишина, която обикновено беше предвестник на лоши новини.

Обърнах глава и се вторачих в Джанис, която ме гледаше напрегнато. Внезапно — сякаш лепилото на земното кълбо се изпари и останаха само парченца от него — подът, върху който лежахме, се откъсна и се срина заедно с нас.

Имах чувството, че летяхме през самото време, през живота, смъртта и изминалите векове, но всъщност паднахме на не повече от метър и половина два. Проснахме се на пода на долното ниво.

Вдигнах глава, замаяна от болка, и видях полицаите, които тичаха към нас и ни протягаха ръце, за да ни издърпат от дупката. Внезапно разпознах лице в тълпата ченгета и ме обзе дива радост. Алесандро.

— Мислех, че си мъртъв! — извиках и се протегнах към ръцете му.

Тъкмо когато пристъпих напред, подът под мен се срина и ме запрати към тъмнината.

Случи се толкова бързо, че не успях да се хвана за нищо и за никого. Просто се прекатурих през ръба право към преизподнята. Но когато паднах, бях хваната не от демони, а от древната река, която те буди от сънищата ти. Реката, която само няколко човека някога бяха намирали.

Името й е Диана.

Твърдят, че съм се удавила.

Казват, че веднага щом съм пропаднала през пода, Алесандро скочил след мен, без дори да свали бронираната си жилетка. Нямал представа какво имало долу — с изключение на мен, разбира се — но никоя райска или адска сила не можела да го задържи.

Потънал в реката и минали няколко секунди преди да осъзнае, че е под водата, за да изскочи да си поеме въздух. В следващия миг започнал да ме търси. Когато най-после ме открил в тъмнината — просната на камък — вече съм била мъртва, но той не го знаел.

Веднага щом му спуснали въже, Алесандро ме взел в прегръдките си и полицаите изтеглили и двама ни обратно в криптата. Глух за света, той ме оставил на пода сред развалините и започнал да ме съживява.

Джанис наблюдавала усилията му съсредоточено, но не разбрала сериозността на положението, докато не вдигнала глава и не видяла как ченгетата се споглеждат мрачно. Всички знаели това, което Алесандро не искал да приеме: аз съм била мъртва. Едва сега Джанис заплакала и паднала на колене.

Накрая Алесандро спрял опитите си и ме прегърнал, сякаш никога вече нямало да ме пусне. Галел лицето ми и ми говорел. Казвал неща, които трябвало да каже, докато още съм била жива. Но аз не съм му отговаряла. Незабелязано монах Лоренцо се приближил, приковал очи в пръстена с орела, който Алесандро носел на кутрето си откак го бях оставила на възглавницата му предишната нощ. Без да иска позволение, монахът го свалил от пръста му и го сложил на моя, където му било мястото.

В този момент, Алесандро усетил нещо. Не повече от лека тръпка, но била достатъчна да му вдъхне надежда. Заговорил ми отначало нежно, после все по-нетърпеливо.

— Погледни ме! — настоял. — Погледни ме!

Когато най-после го чух и се подчиних, не се закашлях, нито изстенах. Просто отворих очи и го погледнах. А в мига, когато започнах да разбирам какво се случва около мен, се усмихнах и прошепнах:

— Шекспир не би харесал това.

Не помня почти нищо. Помня само очите на мъжа, който отказваше да ме изгуби отново. Мъжът, който ме измъкна от хватката на Барда, за да можем най-после да напишем собствената си история с щастлив край.

Епилог

Първото, което Джанис направи, бе да опъне въже за простиране в задния двор на мама. А след като водата в къщата най-после потече, тя изпра всичко, включително червената ми кадифена рокля, ризата на Алесандро и знамето. Едва не получих припадък, когато видях малката й изложба.

— Не се тревожи — каза тя, когато ме видя. — Всичко се изчисти.

— Това е коприна! — възкликнах. — От Средновековието.

— Е, и? — Тя натопи четката си в боя и продължи да боядисва кухненския таван, покачена на стълбата. — Богородица се грижи за своите хора. Не го ли забеляза вече?

Обърнах се към Алесандро.

— Сестра ми е полудяла. — Той се засмя и ме целуна.

— Луда.

— Отивате ли някъде? — попита тя, като погледна сака на рамото му.

— Само за тази нощ — отговорих. — Ще се върнем утре.

— Типично! — Тя завъртя очи в престорено раздразнение. — Аз трябва да върша всичко тук. Роб в собствената ми къща.

Джанис въздъхна демонстративно, после попита:

— Къде отивате?

— Тайна — отговори Алесандро и ме стисна нежно.

Джанис въздъхна отново и поклати глава. Ролята на жертва бе нова за нея и щях да я съжаля, ако не я бях чула по телефона същата сутрин как прошепва плановете си за вечеря на красивия Джулио от „Кавалино Бланко“.

Три дни след драмата в катедралата Орелът спечели „Палио“. Аз и Алесандро стояхме там в суматохата и празнувахме прераждането на съдбата си, после посетихме нощната меса в сиенската катедрала в чест на Богородица и знамето, върнато в квартала на Орела.

Докато стоях до Алесандро в катедралата и пеех химн, който бях научила преди много, много време, внезапно разбрах защо цял живот бях преследвана от страха, че ще умра млада. Винаги когато се бях опитвала да си представя бъдещето си след възрастта, на която майка ми бе починала, не виждах друго, освен тъмнина. Сега обаче разбирах. Тъмнината не означаваше смърт, а възможности. Бях преродена в часа на божията милост и се събудих за живот, който не си бях представяла досега.

Признавам, че всичко можеше да се развие по съвсем различен начин, ако маестро Липи, в момент на нетипично за него внимание, не бе разпознал мен и сестра ми, докато вървяхме по „Пиаца дел Дуомо“ онази нощ, увити в знамената. Видял ни още преди ние да го забележим, но веднага щом осъзнал, че сме завити със знамена на Еднорога, съперника на нашия квартал, разбрал, че нещо не е наред. Забързал обратно към ателието си и се обадил в полицията. Оказало се, че Алесандро вече бил в участъка и разпитвал двамата бандити от Неапол, които се опитали да го убият.

Що се отнася до Джанис, тя пропусна надбягването и прекара сума дни в замъка на Салимбени, където пиеше шоколадови мартинита с Ева Мария, разглеждаше стари снимки и се чудеше на безбройните им общи интереси. Ева Мария, разбира се, не можеше да разбере защо искахме да си губим времето с възстановяването на мамината къща, а просто веднага не се преместим в замъка на Салимбени. Все пак, той щеше да е лично наш някой ден.

Но ние двете чувствахме, че първо трябваше да ремонтираме дома на мама — хубаво беше заедно да се заемем с нов проект. Алесандро, очевидно, не се вписваше в плановете на Джанис — тя не можеше да го съблазни, манипулира и дори очарова, — но всички знаехме, че щеше да свикне постепенно с него. А дотогава, беше забавно да я гледаш как се гърчи.

Спечелихме благосклонността й и с това, че я поканихме за кума на импровизираната ни сватба, макар тя да твърдеше, че вместо да вдигаме сватба трябвало да празнуваме шестстотната си годишнина. Разбира се, докато вървяхме по пътеката в църквата, тя не можа да се сдържи и ми прошепна:

— Е, той не е президент Джеферсън, но мисля, че ще свърши работа.

Нямахме представа какво бе станало с Умберто, но това не разстрои Ева Мария. Беше свикнала синът й да изчезва с години и внезапно да й се обажда. Вероятно бе изчезнал в подземието, когато подът на криптата се срина, но никой не беше забелязал. Всички били прекалено заети да издирват мен.

Четирите камъка също не бяха открити. Фалшивите музиканти от Неапол бяха претърсени внимателно, но нищо не се намери и никой от тях не проговори. Не се съмнявах, че земята си е взела обратно съкровищата. Джанис не бе толкова поетично настроена. Беше убедена, че Умберто е гепил лъскавинките, метнал се е в реката, а после е избягал през пещерата и е заживял щастливо в Буенос Айрес или на някое друго място, където гангстерите се оттеглят, когато се пенсионират.

Тайното ни пътешествие ли отведе до Витербо, където посетихме монах Лоренцо в манастира на хълма. Той ни очакваше и ни посрещна като родител, който приветства децата си, завърнали се от първото си дълго пътуване. Поведе ни през градина с билки и ни разказа подробно историята на мястото. Обясни ни, че в края на Средновековието, братство Лоренцони било създадено с парите на Салимбени.

Отвъд билковата градина имаше маслинова горичка, а зад нея — градина с цветя и кръгла мраморна беседка, обрасла с рози. В беседката се озовахме срещу бронзова статуя на монах с разтворени в приятелски жест ръце.

— Предполага се, че истинският монах Лоренцо е изглеждал по този начин — преведе Алесандро думите на домакина ни. — Тленните му останки са погребани тук долу. А по традиция братята монаси също са погребвани тук под розите.

Пристъпих напред, за да огледам статуята. Надали приличаше на оригинала, но това беше без значение. Важното бе, че мили хора са уважили саможертвата на този човек и благодарение на тях имахме възможност да му се поклоним и да му благодарим.

Свалих от врата си кръстчето и го окачих на статуята, където му беше мястото.

— Мона Мина пазила разпятието като спомен от приятелството им — прошепнах тихо. — Нямам нужда то да ми напомня какво монах Лоренцо е направил за Ромео и Жулиета.

Погледнах Алесандро нежно.

— Може никога да не е имало проклятие. Може просто всички ние да сме мислили, че заслужаваме да бъдем наказани.

Алесандро не отговори. Просто се усмихна и ме изгледа с поглед, който казваше всичко, което исках да чуя. Независимо дали сме били прокълнати и дали си бяхме изплатили греховете, той беше моята благословия, а аз неговата. Това бе достатъчно да обезоръжим всяка бомба, която съдбата или Шекспир можеха да изпратят по нас.

— Имаш ли нещо против — попитах преди усмивката му да ме накара да забравя за всичко друго, — да го разпиташ за писмото на Джианоза — сестрата на Жулиета.

* * *

Монах Лоренцо с радост ни прочете писмото на Джианоза. Призна, че когато ми го бе дал в онази съдбовна нощ в замъка на Салимбени, се чудел дали въобще ще го разбера. Но аз не само не можех да чета на италиански, но и италианският от 1340 година бе съвсем различен от съвременния. Освен това съществуваше и проблем с почерка на Джианоза.

Монах Лоренцо се настани на пейка с изглед към Витербо и зачете, а всеки път, когато се затруднеше с някое изречение, Алесандро ми прошепваше превода в ухото, а после ме целуваше. Стояхме близо до пейката и се наслаждавахме на пейзажа и, есенните цветове, но най-вече — един на друг.

Ето съдържанието на писмото:

„Скъпа моя сестро,

Не мога да ти кажа колко съм щастлива, че получих писмо от теб след толкова дълго мълчание. И не мога да ти кажа каква мъка изпитах, когато прочетох новините — мама и татко са мъртви, както и Бенино, Джакопо и малката Клара. Не знам как да изразя с думи мъката си. Бяха ми нужни много дни, за да събера сили да ти отговоря.

Ако монах Лоренцо беше тук, щеше да ми каже, че това е част от божите планове и аз не би трябвало да плача безутешно за скъпите души, които вече са в рая. Но той не е тук, а и ти не си. Съвсем сама съм в тази варварска земя.

Иска ми се да можех да пътувам и да дойда да те видя и да се утешим една друга в тези тежки за нас времена. Но аз съм затворница в дома на мъжа ми и, макар той да е почти постоянно на легло и да отслабва с всеки изминал ден, страхувам се, че ще живее вечно. От време на време, излизам навън нощем. Лягам в тревата и гледам звездите, но утре досадни гости от Рим ще напълнят къщата и ще загубя и малкото свобода, която имам. Но съм твърдо решена да не те обременявам с моите проблеми. Те дори не могат да се сравнят с твоите.

Мъчно ми бе да чуя, че чичо не ти разрешава да излизаш, а ти си изпълнена с мисли за отмъщение към онзи зъл човек Салимбени. Скъпа сестро, знам, че е почти невъзможно, но те моля да се отървеш от тези унищожителни мисли. Остави отмъщението на господ и той някой ден ще накаже злодея. Що се отнася до мен, прекарвам много часове в параклиса и благодаря, че поне ти бе спасена от престъпниците. Също като скъпия ни монах Лоренцо, виждам ръката на Богородица във всичко това, а описанието ти на онзи млад мъж Ромео ме убеди, че той е истинският рицар, когото очакваше търпеливо.

Радвам се, че аз приех този брак, а не ти. Пиши ми повече писма и ми разказвай всичко подробно. Така и аз ще преживея любовта, която не ми бе позволено да изпитам.

Моля се това писмо да те намери усмихната и здрава, освободена от демоните, които те преследват. Ако господ е милостив, ще се видим скоро, ще легнем заедно в тревата и ще се смеем на мъката, сякаш никога не е съществувала. В прекрасното бъдеще, което ни очаква, ти ще бъдеш омъжена за любимия ти Ромео, а аз най-после ще съм освободена от оковите. Моли се с мен това желание да се осъществи.“

Вечно твоя: Джианоза

Когато монах Лоренцо най-после спря да чете, никой от нас не проговори. Монахът просто си седеше усмихнат и ни гледаше. Очевидно посещението ни при него и фактът, че бяхме заедно, бе чудо, което не можеше да се изкаже с думи. Той само потупа носа си многозначително, сякаш искаше да каже, че винаги е знаел, че един ден ще ни намери.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.